Постанова

Іменем України

27 червня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9680/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 21 лютого 2023 року

у цивільній справі №754/3579/19 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Валентина Геннадіївна,

про визнання заповіту недійсним

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, в якому посилаючись на те, що спадкодавець через власний психічний та емоційний стан не могла усвідомлювати значення своїх дій та за станом здоров`я вчиняти будь-які нотаріальні дії, просив визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин В. Г., зареєстрований в реєстрі за №859 від 06.12.2012.

В обґрунтування позову вказував, що після смерті його матері - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина та 23.10.2018 він подав заяву про прийняття спадщини. Однак, після звернення до нотаріуса з`ясувалось, що спадкодавець за життя склала заповіт від 06.12.2012 року, яким заповідала вказане майно відповідачам в рівних долях.

Позивач вважав, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту через власний психічний та емоційний стан не могла усвідомлювати значення своїх дій та за станом здоров`я вчиняти будь-які нотаріальні дії. Крім того, він мав сумніви у тому, що рукописний текст у заповіті виконаний особисто ОСОБА_4 , що, вважав, свідчить про порушення процедури укладення заповіту. Підставою для визнання недійсним та скасування заповіту обрана ст. 225 ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі та третя особа, подали до суду відзиви, яких посилались на безпідставність та недоведеність позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції вірно застосував норму матеріального права щодо процедури посвідчення заповіту, однак невірно її витлумачив, оскільки матеріали справи не містять доказів, що спадкодавець під час посвідчення заповіту прочитала його вголос.

Також зазначав, що в порушення норм процесуального права, покази свідків зі сторони скаржника, на підтвердження його доводів, суд оцінив через висновок експерта, а не в порядку, визначеному законом, що свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи. Додав, що оскаржуване рішення обґрунтоване висновком, який містить помилку, що свідчить про неналежність такого доказу.

Вважав, що судом безпідставно та невмотивовано відхилено висновок експерта №437 від 27.06.2018. Суд не навів переконливих обґрунтувань відхилення такого доказу.

Додав, що суд першої інстанції не врахував релевантні висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах. Зокрема, висновки про те, що висновок експерта необхідно оцінювати в сукупності з іншими доказами.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що рішення ухвалено суддею, якому неодноразово заявлявся відвід, підстави якого просить визнати обґрунтованими.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.02.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі подали відзив, в якому посилаючись на недоведеність позовних вимог, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема зазначали, що докази на підтвердження позовних вимог щодо не усвідомлення спадкодавцем значення свої дій та неможливості керувати ними, не стосуються періоду складання заповіту, а саме, 06.12.2012, а стосуються періоду часу з 2015 по 2017 роки.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин В. Г., також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що 06.12.2012 ОСОБА_4 особисто звернулась до неї для складення заповіту, вільно та чітко виражала свої думки, жодних зовнішніх проявів психічної неврівноваженості, алкоголізму вона не виявляла. ОСОБА_4 сама надавала їй інформацію про свого сина та онуків, уважно прочитала заповіт та особисто його підписала. Підстав відмовити особі у здійсненні нотаріальних дій відповідно до ст.49 ЗУ «Про нотаріат» у неї не було. З урахуванням наведеного, третя особа просила відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

За вказаних обставин просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Скаржник ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а також їх представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин В. Г., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, направила на адресу апеляційного суду заяву в які просила проводити розгляд справи без її участі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а також їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним та скасування оспорюваного заповіту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 після чого відкрилась спадщина.

Також встановлено, що за життя, а саме 06.12.2012 ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла належне їй нерухоме майно в рівних долях сину - позивачу у справі та онукам - відповідачам у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на положення ст. 225 ЦК України, тобто на те, що оспорюваний заповіт складений особою, яка за станом здоров`я через хронічні хвороби не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, у даній справі визнання заповіту недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, можливо лише за умови абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №728 від 13.12.2021, у період з серпня 2006 року ОСОБА_4 виявляла ознаки гострого порушення мозкового кровообігу на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, амнестичною та сенсорною афазією. На час укладення заповіту 06.12.2012 ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням. З 2017 року і в подальшому ОСОБА_4 виявляла ознаки судинної деменції. Під час укладення заповіту 06.12.2012 ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 на час складання заповіту 06.12.2012 за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними при здійсненні зазначеного правочину.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог, та як наслідок відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, на яку послався заявник у касаційній скарзі, та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не застосовано релевантну практику Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки з мотивувальної частини рішення суду вбачається, що суд застосовував практику Верховного Суду у тотожних правовідносинах, а посилання скаржника на постанови Верховного Суду в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновки зроблені судом першої інстанції кореспондуються з висновками, висловленими у вказаних постановах.

При цьому, суд не зобов`язаний у постанові перераховувати всю практику Верховного суду, а лише навести найактуальнішу практику, що й було зроблено судом першої інстанції. Так, суд в мотивувальній частині постанови, зазначивши правовий висновок, також вказав, що аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду, в тому числі від 22.12.2021, в той час як у апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом не застосовано постанови від 20.06.2018, 24.03.2020 та від 05.09.2018.

Посилання скаржника на те, що судом безпідставно відхилено висновок експерта №437 від 27.06.2018 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції детально аргументував причини відхилення такого висновку, а саме, що цей висновок не містить даних про те, що станом на день складання заповіту у грудні 2012 року ОСОБА_4 виявляла ознаки хронічного стійного психічного захворювання, була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а стосується періоду 2017 року, коли ОСОБА_4 встановили діагноз «хвороба Альцгеймера» .

Також суд обґрунтовано вказав на те, що висновок судово-психіатричного експерта №437 від 27.06.2018 був досліджений та врахований експертами при складанні висновку судово-психіатричного експерта №728 від 13.12.2021 і вони жодним чином не суперечать один одному.

Відтак посилання скаржника щодо необґрунтованості підстав неприйняття висновку судово-психіатричного експерта №437 від 27.06.2018 не знайшли свого підтвердження, оскільки суд детально мотивував підстави відхилення такого доказу.

Крім того, суд першої інстанції також надав оцінку доводам щодо сумніву у автентичності підпису спадкодавці у заповіті, зазначивши, що доказів на підтвердження таких доводів позивач не надавав, а клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи не заявляв.

Доводи скаржника, про те, що судове рішення ухвалено суддею, якому неодноразово заявлявся відвід, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2022 року ОСОБА_1 заявив відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Скрипка О. І., посилаючись на те, що в нього виникли сумніви в об`єктивності та неупередженості судді.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді повернуто заявнику, у зв`язку з відсутністю підпису на заяві.

25 квітня 2022 року ОСОБА_1 вдруге подав заяву про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Скрипка О. І., в задоволенні якої ухвалою судді від 27 квітня 2022 року відмовлено, оскільки заява надійшла пізніше ніж за три робочі дні до судового засідання.

27 квітня 2023 року ОСОБА_1 втретє подав заяву про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Скрипка О. І., яка ухвалою судді від 28 квітня 2023 року повернуто заявнику, у зв`язку з відсутністю підпису на заяві.

07 червня 2023 року ОСОБА_1 вчетверте подав заяву про відвід судді, посилаючись на те, що в нього виникли сумніви в об`єктивності та неупередженості судді. В обґрунтування заяви посилався на те, що під час судових засідань на його неодноразові заяви висловити свою думку стосовно показів свідків суддею йому було безпідставно відмовлено та запропоновано висловлювати свою думку лише у формі запитань до свідків; суддя необґрунтовано відмовилася приймати та долучати до матеріалів справи його письмові пояснення, в яких інформація мала безпосереднє відношення до розгляду справи. Поруч з цим, клопотання відповідачів про заміну свідків та їх кількості, незважаючи на заперечення адвоката позивача, було задоволено, що, на думку скаржника, призвело до подальшої необ`єктивної оцінки та висновків судово-медичних експертів.

Також посилався на те, що було задоволено клопотання відповідачів про арешт квартири, тоді як це питання не було розглянуто під час судового засідання та не була заслухана думка позивача й інших учасників процесу.

Додав, що суддею при вирішенні питання щодо забезпечення позову за клопотанням відповідачів не враховано, що таке клопотання не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення та не надано доказів про намір учасників справи або інших осіб відчужити об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 червня 2022 року заявлений ОСОБА_1 відвід судді Скрипки О. І., визнано необґрунтованим. Вирішення питання про відвід судді Скрипки О. І. передано до цивільної канцелярії Деснянського районного суду м. Києва з метою визначення судді для розгляду питання про відвід, у відповідності до вимог частини першої статті 33 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що доводи заявника про відвід судді не свідчать про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді Скрипки О. І., не відповідають дійсності, а тому не можуть бути підставою для відводу.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Гончаренка М. М. від 09 червня 2022 року, визначеного у передбаченому процесуальним законом порядку для вирішення питання про відвід судді Скрипки О. І., у задоволенні відводу судді Скрипки О. І. відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що у заяві про відвід суді не викладено обставин, які б у свою чергу давали правові підстави для відводу судді. Також в ухвалі зазначено, що незгода сторони з процесуальними діями та рішеннями судді Скрипки О. І. у даній справі, а саме щодо порядку допиту свідків, прийняття і долучення доказів, визначення свідків, розгляд клопотань у справі та заяв про забезпечення позову, надання оцінки доказам та показанням свідків, застосування законодавства, не є правовою підставою для відводу судді.

Аналіз ухвал Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2022, 27.04.2022, 28.04.2022, 08.06.2022 та від 09.06.2022 за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Скрипки О. І. дає підстави для висновку, що вони є законними та обґрунтованими.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо існують обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про наявність суб`єктивного критерію для відводу судді Скрипки О. І. з підстав вчинення цим суддею процесуальних дій та рішень у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість, з огляду на таке.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Таким чином, відсутні підстави для визнання відводу обґрунтованим та скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 376 ЦПК України.

В цілому доводи апеляційної скарги, в тому числі щодо порушення судом норм процесуального права, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою, наявним в матеріалах справи доказам, а відтак такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а незгода з наданою судом оцінкою не є безумовною підставою для скасування судового рішення апеляційним судом, оскільки з урахуванням положень ст. 89 суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки кожному аргументу та доказу заявника, оскільки згідно положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім цього, слід враховувати і той факт, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, з урахуванням того, що позивач як на підставу визнання недійсним та скасування заповіту, посилався на положення ст. 225 ЦК України, то суд першої інстанції встановивши факт, що спадкодавець ОСОБА_4 на час складання заповіту, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, дійшов вірно висновку про недоведеність позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська