Справа № 524/9659/21
Провадження №2/524/84/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2023 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , - представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , - відповідача ОСОБА_5 , розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про розірвання договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування.

Просив розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та відповідачем дочкою ОСОБА_3 20.02.2014 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В.

Посилався на те, що за усною домовленістю із дочкою, остання повинна була користуватися квартирою до його смерті, не продавати її та доглядати за ним до його смерті, тому договір дарування квартири фактично був договором довічного утримання. Пізніше дізнався, що дочка змінила замки у квартирі та дала оголошення про її продаж. Крім того, невідомі йому особи почали проживати у квартирі. Вважав, що квартира має для нього майнову цінність, дії дочки створюють реальну загрозу безповоротної втрати цієї квартири (дарунка) (т. 1 а.с. 1-2).

Одночасно із позовною заявою, позивачем 13 жовтня 2021 року було подано заяву про забезпечення позову. Просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду під головуванням судді Вінтоняк Н.Д. від 19 жовтня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено (т. 1 а.с. 15-16).

27 жовтня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 19-20).

Розпорядженням керівника апарату суду за № 732 від 27 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи(заяви про забезпечення позову). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 жовтня 2021 року було визначено головуючим суддею Погрібняк О.М. (т. 1 а.с. 31-33).

Ухвалою суду під головуванням судді Погрібняк О.М. від 29 жовтня 2021 року накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 35-36).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 жовтня 2021 року залишено без змін (т. 1 а.с. 87-88).

Ухвалою судді Вінтоняк Н.Д. від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 93).

14 січня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому відповідач висловила свою незгоду з позовом. Не заперечувала щодо факту укладання договору дарування квартири, який було укладено без будь-яких умов та застережень. За сім років, які минули з час укладання договору, між нею та батьком ніколи не було суперечностей щодо дарування та користування квартирою, він жодного разу не висловлював жодних претензій щодо даної дії. Передача житла була беззастережна, добровільна та безумовна, жодних домовленостей щодо розпорядження нею квартирою в подальшому не було. Посилалася, що позивач має житловий будинок по АДРЕСА_2 , яким користується та користувався раніше. На даний час вона сама із сім`єю виїхала у Польщу, у зв`язку з чим виникла необхідність у продажу квартири, тому 22.10.2021 року уклала договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_5 . Вказала на пропущення позивачем строку позовної давності, просила його застосувати та відмовити у задоволенні позову. (т. 1 а.с. 110).

Ухвалою суду від 21 січня 2022 року залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 119).

26 січня 2022 року до суду надійшла відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому позивач вказав, що строк позовної давності ним не пропущено, адже право на розірвання договору виникає з певних моментів, насамперед з моменту вчинення дій обдаровуваного, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка. Таке право є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору. Просив позов задовольнити. (т. 1 а.с. 125-126).

Розпорядженням керівника апарату суду за № 113 від 14 квітня 2022 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2022 року було визначено головуючим - суддю Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 130-131).

22 вересня 2022 року до суду позивач ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог. Просив розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_3 20.02.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. Сплачені судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 183).

Відповідач ОСОБА_5 відзиву на позов, залучені до участі у справі треті особи - приватні нотаріуси Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка О.В. та ОСОБА_6 окремих письмових пояснень з приводу позову не подавали.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив на позов, заяві про уточнення вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти заявленого позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 з позовом не погодився, вважаючи його безпідставним.

Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Марченко Н.А. у судовому засіданні 08 травня 2023 року власну позицію з приводу позову ОСОБА_1 не висловила, пояснила, що посвідчувала договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого власником квартири став відповідач ОСОБА_5 .

Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка О.В. у судовому засіданні 28 червня 2023 року власну позицію з приводу позову ОСОБА_1 не висловив, пояснив, що посвідчував спірний договір дарування квартири та здійснив дії по реєстрації права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_3 . При укладенні та посвідченні договору дарування квартири здійснив дії по перевірці дієздатності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх намірів, волевиявлення, роз`яснив відповідні права та обов`язки, наслідки укладення такого договору. Сторони вирішили укласти саме договір дарування квартири.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не прибула. Направила до суду засобами електронного поштового зв`язку заяву про розгляд справи за її відсутності та за участі її представника ОСОБА_4 , в якій також повідомила про незгоду із позовом, підтримала поданий відзив на позов (т. 1 а.с. 160).

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Сторони та треті особи у справі не заперечували, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_3 .

12 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського (на той час) нотаріального округу Ганночкою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 472 (т. 2 а.с. 1-9).

За умовами цього договору позивач ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 15,0 кв.м., загальною площею 29,6 кв.м. (п. 1.1. Договору купівлі-продажу).

Сторони договору досягли згоди щодо предмету договору, його вартості, переходу права власності, прав та обов`язків сторін по договору, інших умов, і окремо засвідчили про те, що у договорі зафіксовано всі істотні умови договору (п. 5.1. Договору дарування).

Цього ж дня приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. здійснив дії по реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_3 .

Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка О.В. у судовому засіданні 28 червня 2023 року пояснив, що посвідчував спірний договір дарування квартири та здійснив дії по реєстрації права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_3 . При укладенні та посвідченні договору дарування квартири здійснив дії по перевірці дієздатності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх намірів, волевиявлення, роз`яснив відповідні права та обов`язки, наслідки укладення такого договору. Сторони такого договору вирішили укласти саме договір дарування квартири.

У судовому засіданні 28 червня 2023 року позивач ОСОБА_1 після надання пояснень третьою особою ОСОБА_7 вказав, що дійсно мав намір укласти з дочкою ОСОБА_3 договір дарування квартири і підписав спірний договір.

22 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та відповідач ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського (на той час) нотаріального округу Марченко Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2768 (т. 2 а.с. 27 52). Станом на час розгляду справи власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_5 .

Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 просив розірвати спірний правочин з посиланням на ст. 727 ЦК України у зв`язку зі створенням відповідачем ОСОБА_3 загрози безповоротної втрати дарунка, який має велику немайнову цінність для позивача.

Відповідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За ч. 1 ст. 718 цього ж Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.

Позивач вказував, що договір дарування квартири був договором довічного утримання, оскільки існувала домовленість, що ОСОБА_3 не має права продавати квартиру.

Однак суд констатує, що позивачем та його представником не було надано належні та допустимі, безспірні та достовірні докази на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин (договір довічного утримання), ніж ті, які передбачені укладеним між сторонами оспорюваним договором (договором дарування).

Суд також бере до увагу п. 1.4. договору дарування квартири, з якого вбачається, що ОСОБА_9 свідчить, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_9 зараз або в майбутньому. Пунктом 5.5. договору дарування квартири сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Натомість суд враховує і пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночки О.В., котрий у судовому засіданні 28 червня 2023 року пояснив, що посвідчив договір дарування квартири лише після ретельного встановлення дійсних намірів та волевиявлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , котрі виявили бажання укласти саме договір дарування квартири.

Свідчення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з приводу інших намірів позивача, ніж ті, які дійсно мали місце при укладенні спірного договору дарування квартири, не спростовують зміст самого договору дарування квартири, дійсних намірів сторін цього договору та їх виявлення при укладенні спірного договору дарування, пояснень третьої особи ОСОБА_7 , і, до того ж пояснень самого позивача, наданих у судовому засіданні 28 червня 2023 року, щодо справжніх його намірів подарувати квартиру дочці. Крім того суд враховує, що вказані свідки не були очевидцями подій, які передували укладенню спірного договору дарування квартири, або безпосередньо очевидцями події укладення цього договору, та надали пояснення з приводу взаємовідносин батька та дочки, які виникли після спливу значного проміжку часу після продажу квартири, і які фактично були до них доведені самим позивачем.

Таким чином, доводи позивача та його представника, що укладаючи договір дарування сторони приховали інший договір - є припущеннями і саме у такій формі викладені також аргументи позивача у позові.

Правовий аналіз оскаржуваного договору дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочину - договору дарування не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не порушує, не обмежує прав та інтересів його сторін або інших осіб.

Крім того суд звертає увагу, що право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним, як встановлено ст. 317 ЦК України.

Свободу власника у здійсненні свого права врегульовано ст. 319 ЦК України, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Реалізуючи на власний розсуд право власності, відповідач 22 жовтня 2021 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири, що була предметом договору дарування, який було укладено 12 лютого 2014 року, тобто розпорядилася належній їй на праві власності квартири за спливом значного проміжку часу після укладення спірного договору дарування цієї квартири.

Бажання власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в сенсі положень ч. 2 ст. 727 ЦК України.

Як слідує із змісту ч. 2 ст. 727 ЦК України, дії обдарованої особи, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, можуть бути підставою для вимагання розірвання договору дарування лише, якщо дарунок має для дарувальника велику немайнову цінність.

Заявляючи про таку цінність для нього подарованої речі (квартири), позивач фактично таку цінність ніяким чином не довів.

Також суд звертає увагу учасників справи на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

Таке право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору. За таких обставин, розірвати договір дарування дарувальник вправі лише за умови наявності дарунка в натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення такої вимоги є збереженим.

Таким чином, якщо річ була відчужена третій особі, у даному випадку відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_5 , її повернення не є реально можливим. Дарувальник може вимагати розірвання договору дарування лише у тому разі, коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим, тобто знаходиться у власності обдаровуваного і його стан відповідає його призначенню. Наявність у обдаровуваного права власності на предмет дарунку є невід`ємною складовою збереженості дарунку на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору.

Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка (ч. 4 ст. 727 ЦК України).

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що якщо обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутністю речі (збереженості майна) правові наслідки, для повернення дарунку в натурі на підставі ч. 2 ст. 727 ЦК України не виникають.

Саме такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 464/1509/17, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутність у обдарованого на момент ухвалення рішення предмету дарування є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_3 та її представника про застосування позовної давності, суд зазначає, що відмова в позові через пропуск позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску позовної давності в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу) (п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а звідси таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року за заявою позивача в порядку забезпечення позову було накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 власником якої було вказано ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 35-36).

Згідно із частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає що вжиті ухвалою суду від 29.10.2021 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. 316-319, 717, 718, 727 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про розірвання договору дарування.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 29 жовтня 2021 року № 524/9659/21, провадження № 2-з/524/216/21, у вигляді накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; - ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Треті особи: - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, м. Кременчук, вул. Соборна, буд. № 32/29; - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Марченко Наталія Анатоліївна, м. Кременчук, вул. Шевченка, буд. № 26.

Повне рішення суду виготовлено 30 червня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Рішення набирає законної сили, якщо не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: