КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Олексієнко Любові Василівни - представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач ТОВ «Сучасний факторинг» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу у розмірі 2 850 грн, штраф у розмірі 300 грн, збитки від інфляції в сумі

1 463,76 грн, 3% річних в сумі 320,62 грн, та судовий збір у розмірі 1 600 грн, посилаючись на невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення грошових коштів.

В обґрунтування позову вказував, що 15.01.2013 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу ГБО №006403, відповідно до п. 1.1 якого ФОП продав, а відповідач отримав та зобов`язався оплатити ГБО на умовах, визначених розділом 4.1 договору.

Відповідно до п.4.1 основного договору відповідач повинен був сплатити за отриманий товар загальну суму 5 700 грн.

Вказував, що товар був отриманий у повному обсязі відповідачем, що підтверджується підписом останнього під договором та актом приймання-передачі від 15.01.2013 року.

Будь-яких претензій та/або зауваження з боку відповідача відсутні.

Між ФОП та позивачем укладено генеральний договір відступлення права вимоги №СФ2011008 від 23.05.2011 року, за яким ФОП у випадку продажу товарів може відступати право вимоги боргу до боржника.

Відповідно до Генерального договору позивач сплатив ФОП грошові кошти в обмін на право вимоги до відповідача в сумі 4 272 грн.

Відповідач згідно основного договору, сплатив ФОП 1 425 грн. Решту суми боргу, а саме, 4 275 грн. ФОП переуступив, а відповідач особисто погодив таку переуступку позивачу при укладанні договору купівлі-продажу.

Враховуючи систематичне ухилення відповідача від виконання договірних зобов`язань, відсутності бажання останнього добровільно виконати взяті на себе зобов`язання, позивач змушений звернутися до суду з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сучасний факторинг» суму основного боргу у розмірі 2 850 грн, штраф у розмірі 300 грн, збитки від інфляції в сумі 1 463,76 грн, 3% річних в сумі 320,62 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сучасний факторинг» судовий збір у розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі адвоката Олексієнко Л.В. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 у 2013 році дійсно придбав у ФОП ОСОБА_3 за Договором на купівлю-продаж ГБО №006403 - 15.01.2013 ГБО та повністю сплатив грошові кошти на виконання договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 не укладав договору з позивачем та не був повідомлений про відступлення будь-ким на користь позивача права вимоги щодо укладеної ОСОБА_1 будь-коли угоди.

Позивач стверджує, що отримав право вимоги до відповідача згідно Генерального договору відступлення права вимоги від 23.05.2011 року, укладеним між ним та ФОП ОСОБА_3 та Акту прийому-передачі до нього від 23.05.2011 року.

При цьому, основний договір купівлі-продажу ГБО (доданий до позову), за яким наче має право стягнення позивач, датований 2013 роком та містять прізвище покупця « ОСОБА_4 », що є укладеним після 2011 року та із зазначенням прізвища іншого ніж відповідача.

Жодного документу про оплату за цим договором, чи про оплати за основним договором купівлі-продажу, чи про передачу будь-яких документів після 2011 року позивачем не додаються до позову. Тобто наявний в матеріалах справи №757/57787/17-ц Генеральний договір відступлення права вимоги від 23.05.2011 року, яким позивач обгрунтовує набуття права вимоги до відповідача, укладений за майже два роки до укладення відповідачем з ФОП ОСОБА_3 . Договору на купівлю-продаж ГБО №006403 - 15.01.2013, з якого нібито виникло відповідне право вимоги.

Жодних інших доказів наявності у ТОВ «Сучасний факторинг» права вимоги до ОСОБА_1 за Договором на купівлю-продаж ГБО №006403 від 15.01.2013 року матеріали справи №757/57787/17-ц не містять, а позивачем суду не надано.

Зазначає, що зважаючи на те, що Генеральний договір відступлення права вимоги укладений 23.05.2011 року, позивач не міг отримати прав вимоги до ОСОБА_1 за Договором на купівлі-продажу ГБО №006403 від 15.01.2013 року, оскільки таких правовідносин/зобов`язань не існувало. Відтак, надані документи до матеріалів справи, в тому числі Договір між позивачем та ФОП ОСОБА_3 , не підтверджує створення будь-яких правових наслідків для ОСОБА_1 .

До позову також не надано доказів того, що відповідач надавав згоду чи його було повідомлено про перехід права вимог за Договором і повідомлення його про нового кредитора за зобов`язанням та реквізитів для їх погашення, як це передбачено ст.516-517 ЦК України.

Вказує, що позивач не надав жодних доказів здійснення відповідачем платежів, про які позивач описує у своєму позові, в той час як відповідач категорично заперечує здійснення будь-яких платежів на виконання Договору на купівлі-продажу ГБО №006403 від 15.01.2013 року поза межами встановленого таким договором строку оплати за товар.

Позивач також не надав до суду належних та достатніх доказів того, що платіж від 12.11.2014 року здійснений саме відповідачем на виконання Договору на купівлі-продажу ГБО № 006403 та взагалі не надає доказів існування такого платежу.

З огляду на наведене та враховуючи положення ст.ст.257-258 ЦК України, строк позовної давності, щодо вимог за Договором пропущено, а позивач не довів належності йому права вимоги за будь-яким договором до відповідача.

З огляду на наведене, просить суд при апеляційному перегляді справи надати належну правову оцінку всім конкретним, доречним та важливим доводам, наведеним у відзиві та апеляційній скарзі, в тому числі щодо пропущення позивачем строку позовної давності.

В матеріалах справи відсутні докази щодо існування відносин після 2011 року між позивачем та продавцем ФОП ОСОБА_3 , в той час як основний договір купівлі-продажу обладнання, на якому ґрунтуються вимоги до відповідача датований 2013 роком. Відтак, немає підстав вважати наявними права вимоги позивача.

З огляду на наведене, вбачається, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 10.10.2019 року у справі №757/57787/17-ц є незаконним, грунтується на недостовірних обставинах, без наявних доказів в матеріалах справи та прийняте з порушенням приписів ст.ст.2,12,49,76,80,81,265 ЦПК України, ст.267 ЦК України, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Вважає, що місцевим судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставин, що мають значення для справи, які не є доведеними, не наведено мотивованої оцінки жодним аргументам відповідача пре пропуск позовної давності позивачем, та ухвалено рішення від 10.10.2019 року про задоволення позову, в якому висновки суду не відповідають обставинам справи.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, у зв`язку з порушенням щодо повернення боргу в становлений сторонами строк, внаслідок чого у позивача виникає право вимоги на стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі 2 850 грн, штрафу у розмірі 300 грн, збитків від інфляції в сумі 1 463,76 грн, 3% річних в сумі 320,62 грн.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15.01.2013 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір на купівлі-продажу ГБО №006403, відповідно до якого відповідач повинен був сплатити за отриманий товар загальну суму 5 700 грн.

Згідно з п.1.1. основного договору ФОП продав, а відповідач отримав та зобов`язався оплатити ГБО на умовах, визначених розділом 4.1 договору.

Встановлено, що між ФОП та позивачем укладено генеральний договір відступлення права вимоги №СФ2011008 від 23.05.2011 року, за яким ФОП у випадку продажу товарів може відступати право вимоги боргу до боржника.

Відповідно до Генерального договору позивач сплатив ФОП грошові кошти в обмін на право вимоги до відповідача в сумі 4 272 грн.

Відповідач згідно основного договору сплатив ФОП 1425,00 грн. Решту суми боргу, а саме 4 275 грн. ФОП переуступив, а відповідач особисто погодив таку переуступку позивачу при укладанні договору купівлі-продажу.

За ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передавати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив договірні зобов`язання, не оплатив суму боргу в обумовлені сторонами строки, допустивши прострочення виконання на 57 платіжних періодів або 1033 днів.

Враховуючи небажання в добровільному порядку виконати взяті на себе зобов`язання, а також тривалість ухилення від виконання зобов`язань, явно виражені винні дії відповідача, які грубо порушують права позивача.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За приписами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Так, в заяві сторонами зафіксовано, що відповідач зобов`язаний здійснювати оплати до 20 числа кожного місяця, а у випадку пропуску платежу - починаючи з другого, сплачувати відповідачу штрафну санкцію з розрахунку 300 грн за кожен пропущений платіж.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Збитки від інфляції за період від 13.03.2013 року до 01.09.2017 року становлять

1 463,76 грн.

3% річних, що підлягають сплаті за період від 13.03.2013 року до 01.09.2017 року, становлять 320,62 грн.

Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової допомоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової допомоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст.1084 ЦК України, відповідно до умов договору факторингу, фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку з порушенням щодо повернення боргу встановлений сторонами строк, внаслідок чого у позивача виникає право вимоги на стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі

2 850 грн, штраф у розмірі 300 грн, збитки від інфляції в сумі 1 463,76 грн, 3% річних в сумі 320,62 грн.

Також, суд вірно сприйняв критично та зазначив, що твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що ним повністю сплачено грошові кошти на виконання договору купівлі-продажу, та що не укладав договору з позивачем та не був повідомлений про відступлення позивачу права вимоги щодо укладених ним угод, не відповідають дійсності, оскільки вказане не підтверджено документально.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Олексієнко Любові Василівни - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: