Справа № 161/7188/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/594/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Державне комунальне підприємство (далі ДКП) «Луцьктепло» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з централізованого теплопостачання, які надає підприємство.

Позивач зазначав, що відповідачі, будучи споживачами комунальних послуг, а саме опалення вказаного житла та постачання гарячої води, тривалий час не проводять їх оплату, у зв`язку з чим станом на 01 лютого 2019 року у них виникла заборгованість з теплопостачання перед ДКП «Луцьктепло», яка становить 73 625 грн 24 коп., з яких: за опалення 18 614 грн 70 коп., за гарячу воду 44 108 грн 63 коп., інфляційні нарахування 8 186 грн 17 коп., три відсотки річних 2 715 грн 74 коп.

Ураховуючи наведене, позивач ДКП «Луцьктепло» просило суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за надані послуги по теплопостачанню у розмірі 73 625 грн 24 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року позов ДКП «Луцьктепло» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованість за наданиі послуги по теплопостачанню у розмірі 73 625 грн 24 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2023 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду в частині стягнення з нього на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованості за надані послуги по теплопостачанню у розмірі 73 625 грн 24 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

27 червня 2023 року на адресу апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що він не має змоги прибути в судове засідання у цій справі, яке призначене на 11 год. 00 хв. 29 червня 2023 року, оскільки прийматиме участь у справі № 161/6370/22 у Луцькому міськрайонному суді Волинської області у якості представника позивача, судове засідання у якій призначено на 11 год. 30 хв. 29 червня 2023 року. Однак подане представником відповідача клопотання не підлягає до задоволення, оскільки наведена причина неявки у судове засідання у цій справі, яке у часі призначене раніше, аніж у зазначеній вище справі у Луцькому міськрайонному суді Волинської області, не є поважною.

Крім того, 27 червня 2023 року на адресу апеляційного суду від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, у яких, кожен зокрема, зазначає різні причину неявки в судове засідання, при цьому будь-яких доказів на підтвердження вказаних причин жоден з них не надав.

Також від представника позивача ДКП «Луцьктепло» Ніколайчука Т. В. на адресу апеляційного суду 29 червня 2023 року надійшла заява, у якій він просить розглядати справу за його відсутності та залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи та причини неявки учасників справи суд апеляційної інстанції визнає неповажними.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 29 червня 2023 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_5 заборгованості за надані послуги по теплопостачанню скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за комунальні послуги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг з централізованого теплопостачання, які надає позивач ДКП «Луцьктепло», що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Місцевий обчислювальний центр» від 24 квітня 2019 року (а.с.5).

Відповідачі як споживачі комунальних послуг, а саме опалення вказаного житла та постачання гарячої води, тривалий час не проводили їх оплату, у зв`язку з чим станом на 01 лютого 2019 року у них виникла заборгованість по теплопостачанню перед ДКП «Луцьктепло», яка становить 73 625 грн 24 коп., з яких: за опалення 18 614 грн 70 коп., за гарячу воду 44 108 грн 63 коп., інфляційні нарахування 8 186 грн 17 коп., три відсотки річних 2 715 грн 74 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.4).

Задовольняючи позов ДКП «Луцьктепло», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не оплачують надані їм позивачем комунальні послуги постачання теплової енергії, у зв`язку із чим заявлений розмір заборгованості підлягає до стягнення у солідарному порядку.

Однак повністю з такими висновками суду не можна погодитись.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 09 листопада 2017 року) визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Позивач у розрахунку заборгованості включає період з серпня 2015 року по лютий 2019 року.

Водночас в період з серпня 2015 року по 09 червня 2018 року діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який не містив у собі положення про солідарну відповідальність усіх осіб, що зареєстровані у житлі споживача на рівні із самим споживачем.

Лише починаючи з 09 червня 2018 року ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 09 листопада 2017 року) була введена в дію, оскільки Закон України «Про житлово-комунальні послуги» був вперше опублікований 09 грудня 2017 року у виданні «Голос України».

Саме дата введення в дію окремих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (09 червня 2018 року) є початком для виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків відповідних суб`єктів правовідносин.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999, справа № 1-7/99, зазначається, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, застосування положень ст. 9 Закону України «Про житлово- комунальні послуги (в редакції від 09 листопада 2017 року) до відносин, що виникли в період з серпня 2015 року по 09 червня 2018 року є необґрунтованим, оскільки в цей період діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який передбачав відповідальність виключно споживача за несплату комунальних послуг, а не усіх хто зареєстрований у квартирі.

З розрахунку заборгованості, наданого ДКП «Луцьктепло» слідує, що особовий рахунок відкритий на ім`я відповідача ОСОБА_4 , який є споживачем житлово-комунальних послуг та з яким у ДКП «Луцьктепло» є договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг.

З огляду на це, покладення відповідальності по сплаті заборгованості на відповідача ОСОБА_5 за період з серпня 2015 року по червень 2018 року на підставі положень ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 09 листопада 2017 року) є необґрунтованим та безпідставним, оскільки сплачувати заборгованість за вказаний період зобов`язаний споживач (власник квартири/наймач) відповідач ОСОБА_4 .

Отже, відповідно до наведених положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач ОСОБА_5 як особа яка зареєстрована у житлі споживача, користується нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг починаючи з 09 червня 2018 року. При цьому не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що він не може бути відповідальним за весь період заборгованості, що нарахована, оскільки згідно положень наведеного Закону незалежно від того проживає він чи зареєстрований у житлі споживача, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги нарівні з усіма особами, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача.

З наданого позивачем ДКП «Луцьктепло» розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за надані послуги по теплопостачанню, зокрема, за період з червня 2018 року по лютий 2019 року включно за опалення становить 5 151 грн 90 коп., за гарячу воду 12 303 грн 17 коп. (а.с.4).

Таким чином, ураховуючи наведені положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та встановлені у справі обставини, з відповідача ОСОБА_5 солідарно з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги по теплопостачання у розмірі 17 455 грн 07 коп.

Разом з тим, колегією суддів не приймається до уваги покликання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачем заборгованість за надані послуги з теплопостачання нарахована поза межами 3 річного строку позовної давності, яка підлягає застосуванню, з огляду на те, що він не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що ДКП «Луцьктепло» звернулося до суду з цим позовом 26 квітня 2019 року. При цьому як уже було встановлено, заборгованість за послуги по теплопостачанню з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню за період з червня 2018 року по лютий 2019 року. Отже, наведене свідчить, що трирічний строк позовної давності щодо заявлених позивачем вимог до ОСОБА_5 не сплив, а тому заява відповідача ОСОБА_5 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Разом з тим, апеляційний суд позбавлений можливості застосувати позовну давність до позовних вимог щодо інших відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які рішення суду першої інстанції не оскаржили, заяв про застосування строків позовної давності не подавали.

Посилання відповідача ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що на нього не може бути покладено обов`язку по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він тільки зареєстрований, але не проживає у ній, що підтверджується довідкою ОСББ «Наливайка 2» відхиляються апеляційним судом, оскільки нарахування споживачу комунальної послуги відбувається за адресою його місця реєстрації, незалежно від фактичного місця проживання, чи знаходження. Факт реєстрації місця проживання особи за відповідною адресою є свідченням реалізації відповідачем користування таким житловим приміщенням за згодою власника. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували ту обставину, що відповідач ОСОБА_5 задекларував місце свого проживання за іншою адресою у визначеному законом порядку, що він втратив право користування цим житловим приміщенням, що власник житла чи він самостійно звертались до позивача у порядку п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», із повідомленням про фактичне не проживання його у вищевказаному житлі тощо.

Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі і відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на нього покладено обов`язок по оплаті наданих послуг, нарахованих саме за адресою його реєстрації.

Крім того, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження.

Зазначена норма закону виключає право на неоплату вартості такої комунальної послуги, як постачання теплової енергії за будь-яких причин та обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_5 не є ні наймачем житлового приміщення, ні його власником, відхиляються апеляційним судом, оскільки жодних доказів про зазначену обставину відповідач не подав, а обов`язок солідарного стягнення з усіх зареєстрованих споживачів комунальної послуги передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно у цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ДКП «Луцьктепло» до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі в оскаржуваній частині ухвалюється нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ДКП «Луцьктепло», тому з нього на користь відповідача ОСОБА_5 підлягають стягненню понесені останнім пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 682 грн 93 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2020 року у цій справі в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за надані послуги по теплопостачанню скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги з теплопостачання у розмірі 17 455 (сімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 07 копійок.

Стягнути з Державного комунального підприємства «Луцьктепло» на користь ОСОБА_5 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 682 (шістсот вісімдесят дві) гривні 93 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: