УХВАЛА

про закриття провадження у справі

02 листопада 2023 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі судді Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання - Гуцало М.В.,

представника позивача - Герасимової Т.І. (ордер від 05.12.2022),

представника відповідача - ОСОБА_8 (ордер від 06.06.2023)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ; адреса представника: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (громадянин республіки Польща, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації /далі - Служба у справах дітей/ (адреса: 03020, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 41), про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

12.12.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов вказаний позов, датований 05.12.2022, за підписом представника позивача - адвоката Герасимової Т.І. (діє на підставі ордеру від 05.12.2022), в якому вона просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з матір`ю - ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 13.12.2022.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлено запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла до суду 06.02.2023.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.02.2023 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання було призначено на 27.04.2023.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, 27.04.2023 судове засідання не відбулось та було перенесено на 29.06.2023.

У судовому засідання 29.06.2023 оголошувалась перерва до 07.09.2023 у зв`язку з необхідністю витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.09.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 02.11.2023.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі

25.10.2023 до суду надійшло клопотання за підписом представника відповідача в якому ставиться питання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Заявник звертає увагу на те, що позивач, звернулась до українського суду просить суд визначити місце проживання спільної з відповідачем дитини (громадянки Республіки Польща) з нею на території України, зокрема за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, наголошується, що громадянство Республіки Польща дитина отримала від народження, а з 2018 року дитина отримала номер ОСОБА_4 (скорочено від Powszechny Elektroniczny System Ewidencji Ludnosci, тобто Універсальна електронна система реєстрації населення - це реєстр, який містить дані осіб, що постійно перебувають на території Польщі).

Заявник акцентує, що всі члени родини проживають у Республіці Польща, дитина, ОСОБА_3 постійно проживає на території Республіки Польща з 14.02.2022 після того, як перетнула державний кордон України 14.02.2022 в пункту пропуску «Мостиська» на ТЗ 715 Київ-Перемишль. Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_5 (Республіка Польща). В м. Варшава дитина відвідує дитячий садочок « ІНФОРМАЦІЯ_4 » («Країна відкриттів») за адресою: АДРЕСА_6 . Дитина вільно розмовляє польською мовою, соціалізувалася.

Разом з тим, заявник звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 у справі № 545/2247/18 (провадження № 61-6421сво23).

З огляду на викладене, заявник наполягає на тому, що оскільки сторони у справі проживають на території Респуліки Польща, дитина має громадянство іноземної держави, ходить там у дитячий садочок, має там місце проживання, побутові умови та соціальні зв`язки протягом тривалого часу, то вирішення питання щодо місця проживання цієї дитини не може бути вирішено українським судом, зокрема - Солом`янським районним судом міста Києва.

Разом з тим, звертається увага на те, що під час розгляду спорів про визначення місця проживання дитини є обов`язковим письмовий висновок органу опіки та піклування, заява про визначення місця проживання дітей подається до служби у справах дітей та сім`ї виключно за місце проживання (перебування) дітей. Проте, дитина проживає у Республіці Польща. Тому, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації фактично позбавлена змоги виконати своє основне завдання - забезпечити інтереси дитини, оскільки без проведення бесіди з ОСОБА_6 та без встановлення її особистої прихильності до кожного з батьків вказане завдання реалізувати неможливо. Окрім того, служба у справах дітей не зможе скласти обов`язковий документ при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей - акт обстеження житлово-побутових умов дитини за відсутності цієї дитини.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача вимоги та доводи зави про закриття провадження у справі підтримав, наполягав на її задоволенні.

Представник позивача щодо такого клопотання заперечував, вважаючи його безпідставним, просила у його задоволенні відмовити. Зазначила, що позивач - мати дитини ( ОСОБА_3 ) має намір повернутись з донькою до України (де будувати родину з новим чоловіком), проте відповідач у справі цьому перешкоджає.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 29.11.2017 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управління юстиції у місті Києві (а.с. 11).

Позивачем не заперечується той факт, що вона наразі з донькою проживає у Польщі.

Як вбачається з відзиву та не заперечується позивачем, у Польщі проживає і відповідач у справі, який має громадянство Республіки Польща.

Отже, вбачається, що сторони у справі та їх спільна донька, як на момент подання позову, так і на час винесення даної ухвали, проживають у Польщі.

Як вказується у позові: «відповідач час від часу виявляє бажання проводити час з дитиною та нажаль процес передачі дитини часто закінчується претензіями та погрозами позивачу. Основна погроза полягає в тому, що за думкою Відповідача дитина своє майбутнє життя має проживати з Відповідачем в Польщі та якщо Позивач захоче повернутися назавжди з донькою до України він має право заборонити виїзд дитині з Республіки Польща».

Як вказується у висновку органу опіки та піклування (а.с. 139-141): «18.07.2023 під час бесіди засобами відео зв`язку співробітника Служби з ОСОБА_6 дівчинка повідомила, що мешкає з матір`ю в Польщі, з батьком зустрічається на вихідних та залишається у нього з ночівлею. Дівчинці подобається жити з матір`ю, вона забезпечує її потреби, бажає надалі проживати з матір`ю. Бажає щоб батько приходив до неї в гості. Зазначила, що батько не дозволяє їй поїхати до України.»

Оскільки факт проживання доньки разом з матір`ю відповідач у справі не спростовує та щодо цього не заперечує, вбачається, що фактично суть спору, що виник у даній справі, стосується саме країни проживання спільної доньки сторін, а не визначення того з батьків, з ким вона має проживати.

Стороною відповідача до матеріалів справи долучено, зокрема, копію посвідчення (Identy card) ОСОБА_3 НОМЕР_3 від 12.12.2018 в якій міститься відмітка про польське громадянство дитини (а.с. 123); копію довідки з дитячого садочка «Країна відкриттів» в м. Варшава від 07.06.2023 про те, що дитина відвідує дитячий цей садочок «Kraina Odkrywcow» (а.с. 125, 150-151); копію довідку з реєстру PESEL, за змістом якої адреса реєстрації постійного проживання ОСОБА_7 : АДРЕСА_7 ; дата реєстрації постійного проживання: 03.01.2018 (а.с. 152-153).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Компетенційна складова цього поняття пов`язана із наявністю юрисдикції для розгляду справ і правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), вислів «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Так, ЄСПЛ зазначає, що правильно мають застосовуватися і функціональні повноваження суду, що перш за все, пов`язано з наявністю юрисдикції для вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також між народних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» від 14.09.2006 ратифіковано Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19.10.1996 у м.Гаазі (далі - Конвенція). Конвенція набула чинності 01.02.2008.

Відповідно до ст. 1, цілями Конвенції є: a) визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; b) визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; c) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності; d) забезпечити визнання та виконання таких заходів захисту в усіх Договірних Державах; e) запровадити таке співробітництво між органами Договірних Держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Для цілей цієї Конвенції термін «батьківська відповідальність» включає повноваження, що випливають з батьківських чи будь-яких аналогічних відносин,які визначають права,обов`язки та представництво стосовно особи чи майна дитини батьків, опікунів або інших законних представників. Отже, Конвенція охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, зокрема, й право визначати місце проживання дитини.

За загальним правилом, що наведене в ч. 1 ст. 5 Конвенції, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Водночас, ч. 1 ст. 6 Конвенції визначено, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Отже, за змістом наведених положень Конвенції у даній категорії справ юрисдикція спору слідує за місцем постійного проживання дитини, а тому якщо постійне місце проживання дитини переноситься до іншої договірної держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні даної категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, суд повинен визначити чи має право на розгляд справи, виходячи з доведеності факту саме постійного місяця проживання дитини.

Визначення поняття «постійне/звичайне місце проживання» Конвенцією не визначено. Разом з тим, як відзначив у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 613/11185/19 (провадження № 61-2286св21), звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки тощо.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції має бути встановлено, що таке місце проживання існувало та збереглося задля обґрунтування того, що юрисдикція суду України є/зберігається для вирішення спору по суті вимог, адже зі зміною звичайного місця проживання дитини припиняється юрисдикція суду України на вирішення спору про визначення місця її проживання.

При цьому, згідно статті 35 Конвенції Компетентні органи Договірної Держави можуть звернутися з проханням до органів іншої Договірної Держави про надання допомоги у виконанні заходів захисту, ужитих згідно з цією Конвенцією, особливо під час забезпечення ефективного здійснення права на спілкування, а також права на підтримання безпосередніх контактів на постійній основі.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.09.2023 у справі № 545/2247/18 (провадження № 61-6421сво23) вказано:

«Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (статті 497 ЦПК України).

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 671, 674 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

За правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.

Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини:

1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини;

2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини;

3) дитина адаптувалася до нового середовища.

Відповідно до статті 16 Гаазької конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1) частини першої статті 255 ЦПК України)».

Під час розгляду справи судом встановлено, і не заперечується сторонами, що позивач разом з донькою ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щонайменше у лютому 2022 року виїхали з України та змінила місце постійного проживання з України на країну Польща.

Надані стороною відповідача докази на доведення факту саме постійного проживання в країні Польщі, суд вважає переконливими.

Суд враховує тривалість перебування дитини в країні проживання (Польщі), відвідування дошкільного закладу, який знаходиться у м. Варшава.

Крім того, береться до уваги, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) має громадянство Польщі, отримала номер Pesel, згідно документів має постійне місце проживання у Варшаві ще з 03.01.2018.

Відповідно до статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Такий порядок передбачений Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей та відповідним процесуальним законодавством Польщі.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню у судах України, підсудність визначається за правилами ЦПК України. Суди повинні застосувати п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, згідно з яким суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не вирішувати справу по суті із одночасним зазначенням про непідсудність національним судам України таких вимог. До відповідних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28.06.2023 у справі № 372/2558/21 (провадження № 61-1604св23), від 26.04.2022 у справі № 200/421/19 (провадження № 61-6949св21).

З огляду на наведене, враховуючи, що місце постійного проживання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) - Республіка Польща, керуючись положеннями ст.ст. 5, 6 Конвенції про юрисдикцію, суд констатує відсутність юрисдикції суду України на вирішення спору у даній цивільній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

З огляду на наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 256, 258-261, 352-354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника ОСОБА_2 про закриття провадження у справі, - задовольнити.

Провадження у цивільній справі № 760/18630/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту негайно після її проголошення (ч.1 ст. 261 ЦПК України).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич