ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1088/23 Справа № 243/8543/21 Суддя у 1-й інстанції - Пронін С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Мірути О.А.,

суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду (суддя Пронін С.Г.), ухваленого в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, повний текст судового рішення складено 20 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду .

В обґрунтування позову зазначив, що 14 листопада 2014 року було проведено огляд в його помешканні розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В ході даної слідчої дії було виявлено і вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, загальною масою 18324,6 г. (в перерахунку на суху речовину масою 15893,99 г.), який позивач, нібито, незаконно придбав, виготовив та зберігав за місцем власного помешкання для особистого вживання, без мети збуту.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 розпочато нібито за анонімним зверненням, всупереч законам України, згідно яких анонімні звернення не розглядаються. Проте 15 листопада 2014 року було внесено відомості про кримінальне правопорушення до єдиного реєстру досудового розслідування. В матеріалах справи містяться два витяги з кримінального провадження за № 0003985. Перше кримінальне провадження від 15.11.2014 року має правову кваліфікацію правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України. Друге датоване від 18.11.2014 року має правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 309 КК України.

17 листопада 2014 року видана постанова про призначення судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсів.

19 листопада 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру нібито вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України. Також цього дня було проведено слідчий експеримент.

28 листопада 2014 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003985 за ч. 3 ст. 309 КК України стосовно ОСОБА_1 скеровано до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області прокурором Слов`янської міжрайонної прокуратури.

08 грудня 2014 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області відносно ОСОБА_1 , винесено обвинувальний вирок та призначено покарання за ч. 3 ст. 309 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

18 червня 2015 року Апеляційний суд Запорізької області вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.12.2014 року відносно ОСОБА_1 , скасував та призначив новий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого провадження, оскільки місцевий суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

28 грудня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , було змінено. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року по кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у нібито скоєному кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 309 КК України, було визнано винним та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.01.2016 року щодо обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 309 КК України було скасовано, оскільки місцевий суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначено новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_1 у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суддів починаючи зі стадії підготовчого провадження.

03 лютого 2020 року Слов`янською місцевою прокуратурою Донецької області видана постанова про відмову від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , за ч. 3 ст. 309 КК України. Пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 3 ст. 309 КК України не підтверджується, а основні докази добуто з порушенням чинного законодавства, а отже, як наслідок не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримати, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 340 КПК України, підстави для подальшого підтримання обвинувачення відносно ОСОБА_1 відсутні.

26 лютого 2020 року у судовому засіданні прокурором заявлено про відмову від підтримання державного обвинувачення згідно вищезазначеної постанови. Цього ж дня ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у нібито вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Вищезазначена ситуація, яка склалася в житті позивача, призвела до значних негативних наслідків, змін і втрат у головних сферах життєдіяльності позивача. За час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач зазнав значних моральних страждань. Негативні події, що відбувалися в житті позивача, призвели до руйнівних наслідків. Завдяки даній ситуації, позивач опинився у вкрай несприятливих життєвих обставинах, із зниженням загальної якості життя, соціальної активності, зменшенням потенційних можливостей, обмеженням перспектив, що негативно відобразилися на найбільш важливих сферах життя позивача. З кожним судовим розглядом та очікуванням рішень суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції знаходився в стані депресії. З кожним судовим засіданням перестав вірити в справедливість, відчував себе пригніченим. Всі ці негативні події в його житті пов`язані з незаконним обвинуваченням різко погіршили стан його здоров`я. Позивач перестав спілкуватися з друзями, став дуже замкнутий, постійно знаходився в нервовому напруженні, став вести малорухливий спосіб життя. Адже боявся потрапити до в`язниці за злочин якого він не скоював. Проте, найбільших страждань Позивач зазнав у зв`язку з тим, що дана ситуація призвела його до втрати потенційної можливості стати батьком. На час незаконного притягнення Позивача до кримінальної відповідальності, цивільна дружина позивача, дізнавшись, що йому призначили покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, злякавшись, що не зможе сама виховати дитину, прийняла рішення перервати вагітність. Після цього у позивача з`явилися думки про самогубство та вкрай погіршилося самопочуття. Протягом шести років позивач перебував у статусі обвинуваченого в злочині, якого не скоював, проте був змушений домагатися справедливих рішень в тривалому судовому процесі, який постійно затягувався стороною обвинувачення. Притягнення до кримінальної відповідальності і весь негативний досвід, що з цим пов`язаний, руйнівним чином вплинули на все подальше життя позивача, що завдало моральної шкоди позивачу.

29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "Судова незалежна експертиза України" ОСОБА_1 , з проханням проведення психологічного дослідження з визначення характеру та розміру завданої моральної шкоди.

Відповідно до результатів висновку УД-1734-4-1717.2 від 12 березня 2021 року психологічного дослідження ОСОБА_1 рекомендований розмір дійсної моральної шкоди, що було спричинено ОСОБА_1 з урахуванням його індивідуально - психологічних властивостей та суб`єктивних наслідків зазначеної психотравмуючою ситуації, становить 270 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, з огляду на те, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у нібито вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України закрито, позивач вважає, що має право на відшкодування завданої йому в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності моральної шкоди за рахунок держави. Позивач, вважає, що зазначений розмір відшкодування, згідно проведеної експертизи повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу Позивачем наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Просив суд, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 620 000 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою послуг ТОВ "Судова незалежної експертиза України" в розмірі 16000 грн., стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою витрат на правову допомогу у розмірі 40000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 381 367 гривень 70 копійок завданої моральної шкоди та 40 000 гривень 00 копійок сплачені на професійну правничу допомогу.

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині відмови стягнення витрат на оплату експерта скасувати позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Офіс генерального прокурора посилається на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір завданої моральної шкоди, який був визначений експертним дослідженням в розмірі 1 620 000 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, виходив з того, що позивач незаконно перебував під слідством 5 років 3 місяці 15 днів, проте визначив мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь позивача у спірних правовідносинах, який значно його зменшує та не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 381 367, 70 грн, суд першої інстанцій безпідставно визначив розмір моральної шкоди виходячи з мінімальних показників. При цьому помилково виходив із розрахунку мінімальної заробітної плати 6 000,00 грн. замість 6 500,00 грн

Враховуючи, що відносно позивача двічі виносились обвинувальні вироки, суд тричі розглядав безпідставний обвинувальний акт прокуратури, розмір моральної шкоди саме у розмірі встановленому експертним висновком, який перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2021 рік, ураховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то заявлені позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга Офісу генерального прокурора мотивована тим, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правову допомогу, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Ураховуючи фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, виплата витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40 000 грн. є неспіврозмірним зі складністю справи, витраченого часу, обсягу наданих послуг, виконаних робіт та не відповідає принципу справедливості.

Посилання позивача ОСОБА_1 на квитанцію № 44 від 30.07.2021 року, як доказ сплати послуг за договором про надання правової допомоги, є безпідставним, оскільки даний документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, зокрема, назву підприємства, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні данної операції.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, подали заяву про розгляд справи за їх відстуності.

У судове засідання представник Державної казначейської служби не з`явився про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

У судове засідання представник Офіса генерального прокурора не з`явився про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що 19 листопада 2014 року слідчим СВ Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області у кримінальному провадженні № 0003985 від 15 листопада 2014 року, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2014 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційний суд Запорізької області від 18 червня 2015 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2014 року було скасовано, та призначив новий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого провадження.

28 грудня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 19.11.2014 року відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, було змінено.

Згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року було скасовано, та призначено новий розгляд кримінального провадження в іншому складі суддів починаючи зі стадії підготовчого провадження.

Постановою Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області від 03 лютого 2020 року прокурор відмовився від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні № 0003985 від 15.11.2014 року відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 309 КК України, в зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Апеляційна скарга Офіса генерального прокурора підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних доказів щодо спричинення йому незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, моральної шкоди саме в сумі 1 620 000 гривень, та з урахуванням принципу розумності, виваженості та справедливості вважав, що сума моральної шкоди яка підлягає стягненню на користь позивача складає 381 367,70 гривень.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом в період з 19 листопада 2014 року (дата вручення підозри) по 05 березня 2020 року (дата вступу в законну силу ухвали суду), що разом складає 5 років 3 місяця 15дні (63,5 місяці), дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Разом із тим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції помилково взяв розмір мінімальної заробітної плати, яка складає 6000 грн. на початок звітного року.

Відповідно до Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" чинній на час розгляду даної справи у суді першої інстанції, установлено з 01 грудня 2021 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 500,00 грн.

Отже, враховуючи період перебування позивача під слідством і судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 412 750,00 грн (6 500,00 грн х 63,5 місяця), у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги Офісу генеального прокурора, що фактичний обсяг виконаної роботи адвоката Пікуліна Р.М. є неспіврозмірним зі складністю справи, заслуговують на увагу колегії суддів.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги що доказ сплати послуг за договором про надання правової допомоги не містить всіх обов`язкових реквізитів, зокрема, назву підприємства, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні данної операції, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, що 21 травня 2021 року між адвокатом Пікуліним Р.М. та Вакуленко Д.В. укладено Договір про надання правової допомоги, згідно умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в порядку та на умовах, встановлених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити гонорар за надані послуги та оплатити фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору (а.с. 61).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги №44 від 21.05.2021 року, ордер, розрахунок гонорару (винагорода адвоката) за договором про надання правової допомоги, Акт прийняття передачі послуг за Договором про надання правової допомоги, квитанція до прибуткового касового ордера № 44 від 30.07.2021 року на суму 40 000 грн. (а.с. 61-64)

Відповідно до розрахунок гонорару (винагорода адвоката) за договором про надання правової допомоги, Акт прийняття передачі послуг за Договором про надання правової допомоги, адвокат Пікулін Р.М. надав клієнту правову допомогу, яка складається з: ознайомлення з матеріалами справи -3000 грн. (5 годин) , надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правивх питань 3000 грн. (5 годин) , пошук, комунікація та залучення експерта для підготовки висновку про наявність та розмір моральної шкоди 1 800 грн. (3 години), складання позовної заяви 32 200 грн. (14 годин) (а.с. 63-64)

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що час затрачений адвокатом Пікуліним Р.М. на складання позовної заяви 14 годин 32 200 грн., є значно завищеним, з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, стягненню підлягають витрати за складання позовної заяви в розмірі 6000,00 грн.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню а рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу -зміні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2021 року змінити.

Збільшити розмір моральної шкоди стягнутої з Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 , з 381 367, 70 грн. до 412 750,00 грн.

Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу стягнутої з Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 з 40 000 грн. до 13 800 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: