КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/8047/14-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» про визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року,

встановив:

у квітні 2014 року ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Лекс Навігатор», звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 13 грудня 2010 року.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень (від 18 лютого 2022 року) просила визнати недійсними кредитний договір № №576/ПВ-06 від 13 грудня 2010 року та іпотечний договір від 13 грудня 2010 року.

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Лекс Навігатор», звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі власність іпотекодержателя.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року об`єднано в одне провадження справу № 757/8047/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору недійсним та розірвання договору та цивільну справу №757/31308/15-ц за позовом ТОВ «Лекс навігатор» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, присвоєно цивільній справі № 757/8047/14-ц.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у задоволенні позовів ТОВ «Лекс Навігатор» та ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення її позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги зустрічного позову задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника ТОВ «Лекс Навігатор» - Сухацького А.П., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом у грудні 2014 року ОСОБА_1 посилалась на те, що при укладенні між нею та ПАТ «Дельта Банк» 13 грудня 2010 року кредитного договору №576/ПВ-06 банком було порушено її споживчі права та включено до договору несправедливі та незаконні умови щодо сплати комісії та плати за обслуговування кредитної лінії. За таких обставин просила суд визнати недійсними пункти 2.5 і 2.6 кредитного договору. Також позивачем було заявлено вимогу про розірвання вказаного кредитного договору з тих підстав, що банк в повному обсязі заявив свої вимоги до неї шляхом звернення до суду з позовом, чим фактично змінив умови кредитного договору, що є підставою для його розірвання.

У лютому 2022 року ОСОБА_3 заявила про зміну предмету позову та подала зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору №576/ПВ-06 від 13 грудня 2010 року та Іпотечного договору від 13 грудня 2010 року. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилалась на те, що її було введено в оману при укладенні оспорюваних договорів, фактично кредитні кошти не видавались, а відбулась реструктуризація заборгованості та її переведення з доларів США у гривню, що є підміною предмету договору, банком було безпідставно збільшено термін кредитування та сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання договорів недійсними.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача було порушено і існують підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними, однак позивачем було пропущено строк позовної давності і відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу такого строку.

Однак, в повному обсязі з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про пропуск нею строку позовної давності, оскільки в даному випадку позовна давність не застосовується, адже момент настання зобов`язання з кредитного договору не виник, оскільки готівка за оспорюваним договором не видавалась. Вказує про те, що наявні підстави для визнання договорів недійсними з підстав, викладених у позові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.12.2006 ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» уклали кредитний договір № 576/ПВ-06, відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» надав кредитні кошти у розмірі 133 000 дол. США строком на 240 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 11 грудня 2026 року. Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» укладено іпотечний договір № 576/ФКВ-06, предметом якого є однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про передачу активів кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними та зобов`язальними договорами, зокрема, за кредитним договором № 576/ПВ-06 від 12.12.2006 та іпотечним договором № 576/ФКВ-06 від 12.12.2006.

20 липня 2010 року між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору застави майнових прав від 06.10.2009 №51/64/144/39/86/ЗМП-2, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передав в заставу НБУ майнові права за кредитними та генеральними договорами, що укладені юридичними та фізичними особами, в т.ч. й за кредитним договором № 576/ПВ-06 та відповідним забезпеченням до нього - іпотечним договором №576/ФКВ-06.

13 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 576/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 1 051 406 грн. 26 коп. на споживчі потреби строком до 11 грудня 2028 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про надання кредитних коштів № 576/ПВ-06 іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 13 грудня 2010 року передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 факт укладення нею оспорюваних договорів не заперечувала.

В ч. 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

При зверненні до суду з вимогами про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів позивач вказувала про введення її в оману.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 908/3262/16 вказав, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 760/14300/16-ц.

В даному випадку матеріали справи та позиція позивача ОСОБА_1 свідчить про те, що остання усвідомлювала природу оспорюваних правочинів. З доводів позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 фактично не погоджується з умовами укладених нею договорів, тоді як доводів про те, щодо яких саме обставин її було введено в оману та, відповідно, будучи обізнаною про які, вона б відмовилась від укладення оспорюваних договорів, позовна заява та апеляційна скарга е містить.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Позивачем при зверненні до суду з позовом не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження введення її в оману під час укладення оспорюваних договорів, а тому підстави для визнання правочинів недійсними - відсутні.

Вказані обставини судом першої інстанції враховані не були.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Така правова позиція є сталою та не змінювалася протягом тривалого часу як Верховним Судом України, так і Верховним Судом. Зокрема вона викладена у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц та ін.

За таких обставин підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо суті заявленої позивачем вимоги, а саме - відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку висновок, зроблений судом першої інстанції не в повному обсязі відповідає встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року змінити в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Навігатор» про визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді