Провадження № 2-о/522/374/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді - Косіциної В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Одеська міська рада (Юридичний департамент) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просить суд встановити факт належності їй та заінтересованій особі ОСОБА_2 Свідоцтва про право власності на житло від 3 травня 1993 року, видане Управління житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 15 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Одеська міська рада (Юридичний департамент) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судове засідання, яке відбулося 29 червня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; від заявника та її представника 29 червня 2023 року через канцелярію суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності; заінтересована особа ОСОБА_2 надала заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності та не заперечує проти задоволення вказаної заяви.

Заінтересована особа Одеська міська рада в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином та завчасно, причини неявки у судове засідання не повідомила, жодних заяв та клопотань від неї не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю ( ч. 10 ст. 128 ЦПК України ).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу.

Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

З наявного у матеріалах справи Розпорядження органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частка було передано право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з Розпорядженням від 3 травня 1993 року № 7741 було видано Управлінням житлово комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 3 травня 1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване і записане у реєстровій книзі за № ІІ-528, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_3 у рівних частках належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд приходить до висновку, що дійсно є розбіжності в написанні прізвища заявниці у Розпорядженні органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року та Свідоцтві про право власності на житло та документах, що засвідчуть особу заявниці.

Зокрема, у Розпорядженні органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року та Свідоцтві про право власності на житло від 3 травня 1993 року прізвище заявниці записано як « ОСОБА_3 », однак у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданому Приморським РВ УМВС України в Одеській області 30.10.1995 року та у картці фізичної особи платника податків від 27.02.2002 року прізвище заявниці записано як « ОСОБА_4 ».

Таким чином, прізвище заявниці, зазначене у документах на кватиру не збігається з написанням її прізвища у паспорті та картці фізичної особи платника податків.

Окрім того, у документах на квартиру невірно зазначено ім`я по батькові доньки заявниці, яка є співвласницею квартири АДРЕСА_3 , однак у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданому Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 6 червня 2003 року та у картці фізичної особи платника податків від 17.12.2003 року вказано ім`я по батькові ОСОБА_5 .

Таким чином, написання імені по батькові ОСОБА_2 , зазначене у документах на квартиру не збігається із написанням її імені по батькові у паспорті громадянина України та картці фізичної особи платника податків.

Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявниця зазначає, що помилка у написанні її прізвища та імені по батькові її доньки співвласниці квартири, допущена органом приватизації у 1993 році перешкоджає їй використовувати свою власність на власний розсуд, оскільки вона позбавлена можливості замовити та виготовити технічний паспорт на квартиру та внести відомості про належну їй на праві приватної власності нерухомість до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності із п.4 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що допущена органом приватизації помилка при написанні прізвища заявниці у Розпорядженні органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року та в подальшому у Свідоцтві про право власності на житло від 3 травня 1993 року « ОСОБА_3 » замість « ОСОБА_4 » та імені по батькові ОСОБА_6 « ОСОБА_7 » замість « ОСОБА_8 » є наслідком довільного перекладу прізвища заявниці та імені по батькові її доньки з російської мови на українську.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючих документів які, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту.

У даному конкретному випадку, виключним способом захисту права заявниці є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що Свідоцтва про право власності на житло від 3 травня 1993 року, видане Управління житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з викладеного, згідно з законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявниці у подальшому замовити та виготовити технічний паспорт на квартиру та внести відомості про право власності на належну їй нерухомість до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 10, 13, 89, ст. 211, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 293, 294, 315, 316, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Одеська міська рада (Юридичний департамент) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Свідоцтва про право власності на житло від 3 травня 1993 року, видане Управління житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації № 7741 від 3 травня 1993 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 36 кв. м.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано,набирає законної сили після повернення апеляційної скарги ,відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 29 червня 2023 року.

Суддя В.В. Косіцина

29.06.2023