Справа № 369/4178/21
Провадження № 2/369/505/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження справу № 369/4178/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського МНО Дульська Тетяна Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до відповідача 1 - ОСОБА_1 , відповідача 2 - ОСОБА_2 , третя особа -Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, в якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 30.10.2013 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Дульська Т.В., зареєстрований в реєстрі за номером 1920 (номер запису про право власності 3154664) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26.04.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 141/П/99/2007-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 122245 доларів США для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 122245 доларів США, на строк 30 років з 26.04.2007 року до 26.04.2037 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів(дисконтних облігацій) - облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 8570 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 80,04 гривень, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-008/81-06-2/2007/001 від 11.04.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 4/1/5/33/Ж від 27.03.2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank _про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеним між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра.

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеним між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра.

З інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що відповідач 1, 05.05.2010 р. отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості.

В порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, продала третій особі.

30.10.2013 р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Дульська Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1920.

Позивач також звертав увагу суду, що 19.10.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено рішення по справі № 761/19281/13 про стягнення з відповідача 1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 141/П/99/2007-840 у розмірі 150879,62 долара США.

З цих підстав позивач вважає, що метою відповідача 1 було ухилення від примусового виконання судового рішення стягувачем ПАТ КБ «НАДРА» в порядку примусового виконання судових рішень, відповідач 1 при укладанні договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р. діяв неправомірно, у зв`язку з чим, договір є недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Правовою підставою для скасування запису про державну реєстрацію про право власності відповідачки 2 ОСОБА_2 та припинення її права власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивач вказує недійсність договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р.

Позивач в порядку ст. 84 КПК України в своєму позові від 22.03.2021 р. також просив суд витребувати у приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчук С.П. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, а саме: з посвідчення договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р. зареєстрований в реєстрі за номером 1920 щодо квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

19.05.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі № 369/4178/21. Призначити підготовче провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2021 р. задоволене викладене в позовній заяві клопотання позивача про витребування доказів, зокрема: витребувано у Приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчук С.П. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи а саме: з посвідчення договору купівлі - продажу від 30.10.2013 року зареєстрований в реєстрі за номером 1920 щодо квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Покладено обов`язок матеріали направити до 22.02.2022 року до суду за адресою: 03170, м. Київ, вул. Мельниченка, 1.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.02.2022 р. задоволена заява представника відповідача 2 адвоката Тернової В.О. про відвід судді, справу передано на повторний автоматичний розподіл, в порядку передбаченому статтею 33 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23.02.2022 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Янченку А.В.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2022 р. справа № 369/4178/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського МНО Дульська Тетяна Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності. прийнята до розгляду, призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.11.2022 р., винесеної за результатом розгляду клопотання представника позивача, до участі в справі залучено в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» (08135, Київська обл., Бучанський р-н, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, 37).

01.09.2023 р. до Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідно до ухвали про витребування доказів від 26.10.2021 р., яка неодноразово, починаючи з дати винесення ухвали, направлялась судом на адресу вказаного позивачем приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчука С.П., надійшов лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кара О.О. №45-01-16 від 15.08.2023 р., відповідно до якого нотаріальна діяльність приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. тимчасово зупинена, замість нього діє нотаріус Кара О.О. Приватний нотаріус Київського МНО Кара О.О. не має можливості надіслати до суду копію договору купівлі -продажу від 30.10.2023 р. щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки такий договір не посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П.

Позивач був ознайомлений з вказаним листом приватного нотаріуса Київського МНО Кара О.О. в судовому засіданні 04.10.2023 р., але повідомив суд, що інших заяв та клопотань, в тому числі щодо витребування договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р., який він просить суд визнати недійсним, у позивача не мається.

Від третьої особи без самостійних вимог - ТОВ «УКРГАЗ» надійшла заява від 05.12.2022 р. №78/12, відповідно до якої повідомлено, що ОСОБА_1 передала лот облігації на погашення, відповідно облігації як цінні папери припинили існування, та всі договірні відносини між ТОВ «УКРГАЗ» та ОСОБА_1 припинились. З цих підстав ТОВ «УКРГАЗ» заявило про те, що враховуючи вищевикладене, лот облігацій, будучи пред`явленим до погашення, за жодних обставин не може бути повторно пред`явленим до погашення, отже рішення у даній справі не впливає на права та обов`язки ТОВ «УКРГАЗ», а тому розгляд справи просило проводити без участі ТОВ «УКРГАЗ» та його представників.

Відповідач 1 ОСОБА_1 була повідомлена про дати та час судових засідань, в засідання не з`явилась.

Представник відповідача 2 ОСОБА_2 адвокат Тернова В.О. подала до відзив, відповідно до якого з позовними вимогами не погодилась, просила суд відмовити в їх задоволенні. Посилалась на відсутність правових підстав для задоволення позову з тих причин, що відсутні докази та правові підстави для припинення права власності відповідачки 2 на належну їх на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , та для скасування запису про реєстрацію за відповідачкою 2 права власності на вказану квартиру. Вважала, що пропущений строк позовної давності, подала письму заяву про застосування строків позовної давності. Вважала, що право власності на спірну квартиру придбано відповідачкою 2 на законних підставах. Крім того, представник відповідача 2 подала до суду письмові докази матеріали справи №761/19281/13-ц позов ПАТ КБ НАДРА до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, які підтверджують факт пропуску позовної давності позивачем, а ухвалою від 07.10.2022 р. по цій справі №761/19281/13-ц , винесеною за результатами розгляду заяви ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», тобто позивача, встановлені відповідні факти, які не потребують доказування.

Також представник відповідача 2 подала до суду вступне слово, в якому викладені письмові пояснення представника відповідача 2. Відповідно до цих пояснень, позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту; у позивача відсутні порушені права, за захистом яких він звернувся до суду; заявлені позовні вимоги суперечать положенням ст.ст. 203, 215, 364 ЦК України. Представник відповідача 2 посилається на те, що у справі відсутній предмет спору договір від 30.10.2013 р., позивач не надав цей договір як доказ та не здійснив ніяких заходів і не використав його права на витребування цього доказу; позивач не наділений правами на спірну квартиру і задоволення позову призведе не до захисту та поновлення прав позивача, а до неправомірного позбавлення права власності на квартиру відповідачки 2. Також представник відповідачки 2 посилалась на те, що позивач не надав доказів, що вимоги позивача не можуть бути задоволені за рахунок майна боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з яких рішенням Шевченківського районного суду м. Києва стягнута заборгованість як з солідарних боржників. Представник відповідача 2 посилалась на не співмірність заявлених позовних вимог припинення права власності на квартиру відповідачки 2, яка ніколи не була боржником ні перед позивачем, ні перед ПАТ БК «НАДРА», та не брала на себе обов`язків відповідати за борги ОСОБА_1 , з грошовою сумою, стягнутою на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва з ОСОБА_1 , зокрема, представник відповідачки 2 вказує, що: відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.10.2013 р., винесеним без участі відповідачок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яке набрало законної сили 06.02.2014 р., з відповідачок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнутий борг за Кредитним договором 150879,62 доларів США, що становить 1205980,80 грн., судовий збір 3441,00 грн., а всього стягнуто 1 209 421,80 гривень. Враховуючи, що позивач просить суд позбавити права власності на квартиру Відповідачку-2 ОСОБА_2 , яка не є боржницею ні за кредитним договором, ні за рішенням суду, слід врахувати, чи є заявлені позовні вимоги співмірними зі стягнутою судом сумою боргу 1 209 421,80 гривень, яка на цей час складає 27000 доларів США. Позивач не надав суду доказів того, що спірна квартира коштує саме цю суму, і позбавляючи відповідачку-2 її власності позивач саме в межах стягнутої судом суми намагається задовольнити свої потреби у погашенні боргу. Просить в позові відмовити в повному обсязі.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, згідно якого останній зазначив, що позивач довідався про порушення свого права після відступлення права вимоги, а саме після 30.09.2020 року, а тому вважав, що строк позовної давності не сплив. Просив суд задовольнити позовні вимоги.

04.10.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання 27.11.2023 р. представник позивача Макаренко С.С. не з`явився, про дату та час розгляду справи по суті був повідомлений належним чином (в режимі відеоконференції був присутній у судовому засіданні 04.10.2023 року, погодив дату та час судового розгляду даної справи під час закриття підготовчого провадження), брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовився, в телефонному режимі повідомив секретарю судового засідання про розгляд справи без його участі та вказав про подання ним до суду заяви про розгляд справи без його участі.

У судове засідання 27.11.2023 р. відповідачі не з`явились, про дату та час розгляду справи по суті були повідомлені належним чином, представник відповідачки 2 подала пояснення вступне слово та письмову заяву про розгляд справи в її відсутність.

Треті особи в судове засідання 27.11.2023 р. не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні належним чином, на стадії підготовчого провадження подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.04.2007 року між відповідачем 1 ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 141/П/99/2007-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 122245,00 доларів США, цільове призначення кредиту - для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 кредитного договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 122245,00 доларів США, на строк 360 місяців.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 8570 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 80,04 гривень, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-008/81-06-2/2007/001 від 11.04.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А2/1/6/15/Ж від 30.10.2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів, передбачених цим договором, Позичальник укладає з банком у зазначені нижче строки наступні договори:

«2.1.1. в день укладання цього договору договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів, за умовами якого Позичальник передає банку з заставу майнові права, згідно договору купівлі-продажу облігацій №Б-008/81-06-2/2007/001 від 26.04.2007 р. оціночною вартістю 685942,80 грн., що в еквіваленті … на день прийняття у заставу складає 135830,26 доларів США,

2.1.2. в день зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах Позичальника, відкритий у ВАТ КБ «Надра», як зберігача, договір застави цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу цінні папери, придбані на підставі договору купівлі-продажу облігацій №Б-008/81-06-2/2007/001 від 26.04.2007 р.,

2.1.3. протягом трьох робочих днів, з моменту повідомлення Позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2. цього Договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ , що підтверджує право власності на нерухоме майно …»

Позивач додав до позову також копії договору застави майнових прав по договору купівлі-продажу облігацій №Б-008/81-06-2/2007/001 від 26.04.2007 р., договір застави цінних паперів №92 ДМП від 26.04.2007 р., які укладені між відповідачкою 1 та ВАТ КБ «НАДРА» на забезпечення виконання відповідачкою 1 кредитного договору № 141/П/99/2007-840.

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank _про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеним між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра.

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеним між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Позивач в письмових поясненнях від 19.08.2022 р. твердить, що квартира, вказана в кредитному договорі № 141/П/99/2007-840 за адресою - АДРЕСА_5 , під`їзд АДРЕСА_6 , та квартира, право власності відповідачки 2 на яку просить припинити позивач, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є одною й тою самою квартирою, яка мала бути предметом застави за кредитним договором, та за рахунок якою може бути погашена заборгованість відповідачки 1. На підтвердження цього позивач до письмових пояснень від 19.08.2022 р. додав Рішення №5 від 18.01.2008 р., прийнятого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою.

Суд не приймає вказане рішення як доказ, оскільки така адреса квартири, яка вказана в кредитному договорі № 141/П/99/2007-840:АДРЕСА_6 , відсутня в переліку об`єктів, яким присвоєні адреси.

Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеному між відповідачем 1 - ОСОБА_1 як позичальником та ВАТ КБ «Надра», позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач вказує, що з інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що відповідач 1, 05.05.2010 р. отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 .

Суд зауважує, що позивач не надав суду жодних доказів реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , щодо якої заявлені позовні вимоги, та на квартиру, вказану в кредитному договорі за адресою: АДРЕСА_4 , за відповідачкою 1 ОСОБА_1 .

Будь-яких доказів неможливості отримання таких доказів позивачем суду не надано. Позивач не звертався до суду з жодними клопотаннями про витребування таких доказів у осіб, у яких вони знаходяться, з урахуванням положень ст. 84 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеного між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо пояснень третьої особи ТОВ «УКР ГАЗ» , що відповідачем 1 у незаконний спосіб, без пред`явлення до погашення лоту облігацій емітенту у передбачені договором бронювання та порядком строки, отримав право власності на спірне нерухоме майно, суд не вважає можливим прийняти до уваги, оскільки доказів на підтвердження такого факту, суду надано не було.

Крім того, суд зауважує, що доказів того, що ТОВ «УКР ГАЗ» оскаржує право власності на спірну квартиру, суду також надано не було.

Як твердить позивач, 30.10.2013 року, між Відповідачем 1 ОСОБА_1 та Відповідачем 2 ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Дульською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1920.

Позивач в позові від 22.03.2021 р. в порядку ст. 84 КПК України просив суд витребувати у приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчук С.П. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, а саме: з посвідчення договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р. зареєстрований в реєстрі за номером 1920 щодо квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2021 р. задоволене викладене в позовній заяві клопотання позивача про витребування доказів, зокрема: витребувано у Приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчук С.П. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи а саме: з посвідчення договору купівлі - продажу від 30.10.2013 року зареєстрований в реєстрі за номером 1920 щодо квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Покладено обов`язок матеріали направити до 22.02.2022 року до суду за адресою: 03170, м. Київ, вул. Мельниченка, 1.

01.09.2023 р. до Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідно до ухвали про витребування доказів від 26.10.2021 р., яка неодноразово, починаючи з дати винесення ухвали, направлялась судом на адресу вказаного позивачем приватного нотаріуса Київського МНО Ковальчука С.П., надійшов лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кара О.О. №45-01-16 від 15.08.2023 р., відповідно до якого нотаріальна діяльність приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. тимчасово зупинена, замість нього діє нотаріус Кара О.О. Приватний нотаріус Київського МНО Кара О.О. не має можливості надіслати до суду копію договору купівлі -продажу від 30.10.2023 р. щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки такий договір не посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П.

Позивач був ознайомлений з вказаним листом приватного нотаріуса Київського МНО Кара О.О. в судовому засіданні 04.10.2023 р., але повідомив суд, що інших заяв та клопотань, в тому числі щодо витребування договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р., який він просить суд визнати недійсним, у позивача не мається.

Клопотань про витребування доказів у приватного нотаріуса Київського МНО Дульської Т.В., або у інших осіб, позивач суду не заявляв.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частинами 1, 4 ст. 84 ЦПК України позивачу надане право на заявлення клопотання про витребування доказів.

1. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

4. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Позивач не надав суду доказу договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р., зареєстрованого в реєстрі за номером 1920 щодо квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Дульською Т.В., та не повідомив суд про причини неможливості подання цього доказу, не реалізував в повній мірі свої права на витребування вказаного доказу.

Таким чином, позивачем не подано до суду оспорювання договору, позовні вимоги щодо якого заявлені.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/17 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору від 30.10.2013 р. не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, що відповідачка 1 , укладаючи цей договір мала намір ухилитися від виконання своїх боргових зобов`язань перед ВАТ КБ «НАДРА», та що зміст вказаного правочину договору від 30.10.2013 р. суперечить положенням ст. 203 ЦК України.

Позивач не надав суду доказів та не навів жодних правових підстав для задоволення його вимог про припинення права власності відповідачки 2 на її нерухоме майно спірну квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача 2 ОСОБА_2 , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Підстави припинення права власності власника на майно визначені ст. 364 ЦК України, відповідно до якої:

1. Право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника;

12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Не мається правових підстав, визначених ст. 364 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, і позивач на жодну з таких підстав не посилався.

Аналізуючи заперечення представника відповідача 2 проти позову в частині пропуску строків позовної давності та обсягу прав, які перейшли до позивача як до нового кредитора, суд встановив наступне:

ТОВ Брайт Інвестмент в позовній заяві, поданій до суду 22.03.2021 р., яка надійшла до суду 30.03.2021 р., та у відповіді на відзив від 05.08.2021 р. вважає, що строк позовної давності для Позивача почав перебігати після 30.09.2020 р. після укладання ним договору відступлення права вимоги. Позивач вважає, що тільки після укладання договору відступлення Позивачу став відомий обсяг прав та обов`язків, який він отримав в результаті відступлення права вимоги за кредитним договором.

Це твердження Позивача не засновано на вимогах законодавства України з наступних підстав:

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: купівлі-продажу; дарування; факторингу.

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Теж саме передбачено договором №GL48N718070_blank_01 про відступлення права вимоги від 30.09.2020 р., , доданим до позовної заяви від 17.06.2021 р. (п. 2 договору).

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України).

Сама по собі заміна кредитора в зобов`язанні, заміна стягувача у виконавчому проваджені не може бути поважною підставою поновлення строку для пред`явлення позову чи виконавчого документу до виконання.

За своєю суттю заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва, а не виникненням нової сторони в зобов`язанні.

Позивач як правонаступник всіх прав та обов`язків первісного кредитора за кредитним договором, засобом забезпечення якого спірна квартира не була, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.10.2013 р.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦКУкраїни, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача 2 до суду подані письмові докази матеріали справи №761/19281/13-ц/

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.10.2013 р., винесеним без участі відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яке набрало законної сили 06.02.2014 р., з відповідачок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 стягнутий борг за Кредитним договором 150879,62 доларів США, що становить 1205980,80 грн., судовий збір 3441,00 грн., а всього стягнуто 1 209 421,80 гривень.

Представник відповідача 2 посилається на те, що відповідно до матеріалів справи №761/19281/13-ц Позичальник за Кредитним договором ВАТ КБ «Надра» знав про порушення прав Позичальника, тобто Кредитора за Кредитним договором з 08.07.2013 р.

Вказані доводи представника відповідача 2 підтверджуються текстами доданих до позовної заяви від 17.07.2013 р. досудових вимог на ім`я відповідачок по цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: вже з 08.07.2013 р. ПАТ КБ «Надра» , як банк вказав в позовній заяві, що заявив вимогу до боржників відповідно до ст. 1050 ЦК України, та фактично відмовився від кредитного договору та на підставі п. 4.2. Кредитного договору, і вимагав від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (поручителя) повернення повної суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, та сплати штрафних санкцій.

Відповідно до правових позицій, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18), визначена наступна правова позиція: Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Відповідно, строк виконання кредитного договору відповідачкою 1 та ОСОБА_3 настав з дати звернення ПАТ КБ «НАДРА» з позовом 17.07.2013 р., з цього часу Кредитор за кредитним договором мав право на здійснення будь-яких дій, направлених на стягнення заборгованості, в тому числі, звертатися з заявами, вимогами, клопотаннями , позовами про звернення стягнення на майно боржника.

Також, відповідно до матеріалів справи №761/19281/13-ц Позичальник за Кредитним договором ВАТ КБ «Надра» був обізнаний про укладання договору застави майнових прав по договору купівлі-продажу облігацій №Б-008/81-06-2/2007/001 від 26.04.2007 р., про договір застави цінних паперів №92 ДМП від 26.04.2007 р., та був обізнаний про свої права за цими договорами, оскільки копії цих договорів долучені до позовної заяви від 17.07.2013 р. В тому числі, кредитор ВАТ КБ «Надра» , як вбачається з тексту позовної заяви віл 17.07.2013 р., був обізнаний про свої права вимагати оформлення іпотеки на нерухоме майно боржника.

Відповідно до письмових доказів, наданих представником відповідача 2, Представники ВАТ КБ «Надра» в період з 17.07.2013 р. до 19.06.2014 р. брали участь у розгляді справи, отримували по справі рішення та виконавчі листи, тобто Кредитор ВАТ КБ «Надра», який відступив свої права та обов`язки Позивачу як його правонаступнику, був обізнаний про факт вирішення спору судом, про початок перебігу строків позовної давності та про своє право здійснювати будь-які дії, направлені на стягнення заборгованості:

- 09.10.2013 р. представник кредитора ВАТ КБ «Надра» брав участь в судовому засіданні , в якому розглянута справа та винесено рішення,

- 09.10.2013 р. представник кредитора ВАТ КБ «Надра» отримав копію повного тексту рішення суду по цій справі,

- 19.06.2014 р. представник кредитора ВАТ КБ «Надра» отримав копію повного тексту рішення суду від 09.10.2013 р., по цій справі, яке набрало законної сили 06.02.2014 р.,

- 19.06.2014 р. представник кредитора ВАТ КБ «Надра» отримав виконавчі листи по справі про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 боргу за кредитним договором та судового збору на загальну суму 1 209 421,80 гривень. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV, який діяв на той час), строк пред`явлення до виконання виконавчих листів встановлений в 1 рік, тобто до 19.06.2015 р.

Таким чином, з 19.06.2014 р. з дати отримання виконавчих листів, Кредитор ПАТ КБ «Надра» отримало право примусового стягнення боргу з боржників відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

В позовній заяві позивач посилається на те, що Ввідповідчка-1 ОСОБА_1 не виконала її обов`язок на укладання договору іпотеки спірної квартири, покладений на неї п. 4.3.5. Кредитного договору, та 30.10.2013 р. продала квартиру, договір купівлі-продажу якої оспорюється позивачем.

Ці твердження позивача спростовуються письмовими доказами, в тому числі доданими до справи матеріалами справи №761/19281/13-ц.

Як вбачається в заперечень на апеляційну скаргу від 06.02.2014 р. по справі №761/19281/13-ц, ПАТ КБ «Надра» як кредитор за Кредитним договором, починаючи з 29.11.2009 р. , будучи обізнаним про настання строку для укладання договору іпотеки, не здійснював жодних дій, направлених на те, щоб квартира, визначена п. 2.1.3. Кредитного договору, та відповідно обов`язок боржниці ОСОБА_1 , покладений на неї п. 4.3.5 Кредитного договору, був виконаний і квартира була передана в іпотеку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно правової позиції Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України у справі за № 6-17цс17, постанова від 22 лютого 2017 року «Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.»

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

7 червня 2017 року Верховний Суд України в рамках справи №923/1233/15 вказав, що перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

В свою чергу, 06 червня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №640/10523/16-ц, провадження №61-20035св18 (ЄДРСРУ №74598567) наголошує, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦКУ).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦКУ кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦКУ) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦКУ до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Однак, зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦКУ).

Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи №904/3280/18 (ЄДРСРУ №79718705) в якій суд зазначив наступне. При цьому відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Між тим, відповідно до ст. 262 ЦКУ заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14.11.2018 по справі №183/1617/16 викладена наступна правова позиція щодо подання заяви про застосування позовної давності по справі з декількома відповідачами:

71. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Відповідно до положень ст. 267 ЦК України, представником відповідача 2 28.07.2021 р., до якої заявлені всі позовні вимоги, письмово заявлено про застосування позовної давності.

Суд приймає доводи представника відповідача 2 щодо встановлених ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2022 р. по справі №761/19281/13-ц фактів, які не потребують доказування, зокрема про відсутність у позивача прав на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 09.10.2013 у справі № 761/19281/13-ц, та пропуск строків.

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків порушує законні права та інтереси сторін і суперечить принципу (правової визначеності) права на справедливий суд, що закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., яка набрала чинності для України з 11.09.1997 р. та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (п.53 рішення Європейського суду з прав людини від 29.10.2015 р. у справі «Устименко проти України» заява № 32053/13).

Ці факти встановлені щодо позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» за результатами розгляду його заяви по справі №761/19281/13-ц, стороною по якій також є відповідач 1 щодо боргу за кредитним договором № 141/П/99/2007-840 від 26.04.2007 року, укладеним між відповідачем 1 - ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

З огляду на викладене та досліджені судом письмові докази, суд встановив, що позивач як правонаступник всіх прав та обов`язків первісного кредитора за кредитним договором пропустив строки позовної давності, який для вимог про укладання договору іпотеки почав перебігати для кредитора з 29.11.2009 р., а для примусового виконання рішення про стягнення боргу за кредитним договором - 19.06.2014 р.

Крім того, позивач не отримав жодних прав як кредитор на примусове виконання судового рішення та застосування при цьому визначених законом способів примусового виконання, в тому числі, у вигляді арешту та реалізації майна боржника.

За таких обставин, не існує правового механізму, який би регулював отримання позивачем прав на спірну квартиру. У такому випадку спірна квартира за позовом позивача, який не є стороною договору та не має прав на спірну квартиру, має повернутись у власність відповідачки 1, про що жодна зі сторін по справі не заявляла позовних вимог. Фактично, за правовими наслідками задоволення позову, він направлений на те, щоб відновити власність відповідачки 1 на квартиру без її позову та без будь-яких правових підстав для цього.

Суд також погоджується з запереченнями представника відповідача 2 стосовно того, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 09.10.2013 у справі № 761/19281/13-ц, яке набрало законної сили 06.02.2014 р., борг за кредитним договором в розмірі 150879,62 доларів США, що становить 1205980,80 грн., судовий збір 3441,00 грн., а всього стягнуто 1 209 421,80 гривень, стягнутий солідарно з двох відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач не надав суду доказів того, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва не виконане відповідачкою ОСОБА_3 , або у відповідачів не мається майна та грошей для виконання вказаного рішення.

Крім того, заслуговують на увагу твердження представника відповідача 2, які стосуються суми стягнутого боргу за рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 09.10.2013 у справі № 761/19281/13-ц, яке набрало законної сили 06.02.2014 р., борг за кредитним договором в розмірі 150879,62 доларів США, що становить 1205980,80 грн., судовий збір 3441,00 грн., а всього стягнуто 1 209 421,80 гривень.

Позивач не надав суду доказів того, що спірна квартира, право власності відповідачки 2 на яку позивач просить припинити та фактично позбавити власника його майна, відповідає вартості стягнутої судом загальній сумі боргу з солідарних боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - 1 209 421,80 гривень, і, відповідно, що розмір заявлених позовних вимог у вигляді ринкової вартості спірної квартири є співмірним зі стягнутою відповідно до рішення суду суми боргу.

Стосовно позовних вимог про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , суд вважає ці вимоги такими , що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17).

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15).

Отже, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (правова позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

Сторони не заперечують, що спірна квартира до укладання договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р. була зареєстрована на праві власності за відповідачкою 1.

Позов про скасування запису про право власності та припинення права власності на квартиру пред`явлений позивачем до відповідача 2, яка придбала право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2013 р.

Ні позивач, ні ПАТ КБ НАДРА, право відступлення вимоги сплати боргу якого до відповідачки 1 придбав позивач, ніколи не мали прав на спірну квартиру, не були її власником, ні мали майнових прав щодо спірної квартири.

Наслідки визнання договору недійсним, який оспорює сторона договору, визначені ст. 216 ЦК України, але у даному випадку, жодна зі сторін договору його не оспорює, відповідно, положення ст. 216 ЦК України не можуть бути застосовані.

Позивач віндикаційний позов відповідно до ст. 387 ЦК України не заявляв, та не обґрунтував і не довів наявність у нього прав на спірну квартиру.

Також суд наголошує, що реєстрація права власності здійснюється державним реєстратором не на підставі запису про таку державну реєстрацію, а на підставі рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на дату укладання спірного договору 30.10.2013 р.), визначений порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень:

1. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Таким чином, правовою підставою внесення запису про реєстрацію права власності в даній редакції Закону, є правовстановлюючий договір та рішення державного реєстратора.

Внесення запису до державного реєстру прав є наслідком прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію.

Позивач не заявляв жодних вимог про визнання незаконним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 спірної квартири, не вказав, в чому полягає неправомірність дій державного реєстратора при вчинення запису про державну реєстрацію, позивач не надав суду вказаного запису та рішення, на підставі якого зроблений запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Також, суд враховує, що позовні вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , та припинення права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.10.2013 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Дульською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 1920, у задоволенні якої судом відмовлено, і відповідно, такі вимоги не підлягають задоволенню.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1750 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах в повному обсязі.

Відповідно до ст.141ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, третя особа без самостійних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2013 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. , зареєстрованого в реєстрі за номером 1920 (номер запису про право власності 3154664) та скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.10.2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , про припинення права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 26.12.2023 року.

Суддя А.В. Янченко