Справа № 740/5062/23
Провадження № 2/740/1092/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Гусєвої Я. А.,

за участю представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Яреська Тараса Віталійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

установив:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором б/н від 29.09.2011 станом на 17.07.2023 у розмірі 91 220,71 грн, з яких: 79 471,80 грн заборгованість за кредитом; 11 748,91 грн заборгованість за процентами.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29.09.2011 сторони уклали договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у банку № б/н. Підписавши заяву, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 75 000,00 грн. Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідний кредит у встановленому договором розмірі. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка зобов`язувалася повернути витрачену частину кредитного ліміту. Проте відповідачка порушила умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки та порядку, внаслідок чого утворилася заборгованість. Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитом та судовий збір за подання позову до суду.

У відзиві на позов представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вказані в позові обставини не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Відповідачка не заперечує, що 29.09.2011 вона підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», щоб отримати банківські послуги, а саме мати можливість розраховуватися у мережі Інтернет. Представниками банку було зазначено, що для отримання такої можливості відповідачка зобов`язана підписати анкету-заяву та стати клієнтом банку. Відповідачка, підписуючи анкету-заяву, не планувала отримувати кредити у банку чи будь-яким іншим чином користуватися кредитними грошима, а лише оплачувати послуги в мережі Інтернет. Це зазначено у анкеті-заяві, де видно, що відповідачка не виявила бажання отримувати картку чи встановлювати кредитний ліміт. У день підписання анкет-заяви 29.09.2011 жодних інших документів з АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 не підписувала. У самій анкеті-заяві зазначено, що вона є частиною договору про надання банківських послуг, а не кредитного договору, як стверджує позивач. Також анкета-заява не містить відомостей про розмір відсотків, розмір кредитного ліміту, строк кредитування, порядок повернення кредиту, розмір та порядок сплати штрафів, пені, наявність якихось комісій за членські внески, страхових платежів і тому подібне. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить будь яких підписів, які б вказували на ознайомлення відповідачки саме з цим документом. Позивачем не надано жодного підписаного відповідачкою документа, де чітко встановлені умови кредитування, відповідно відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також інші платежі, як наприклад, комісію за користування банківськими картами. Паспорт споживчого кредиту не підписаний відповідачкою у жодний з передбачених законом способів. У самій анкеті-заяві не зазначено, що наданий паспорт споживчого кредиту є частиною договору, а також у паспорті споживчого кредиту не зазначено, що він є частиною договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Відомості у довідках суперечать твердженням позивача та наданим їм іншим доказам. 29.09.2011 ніякого кредитного ліміту відповідачці не було встановлено, кредитна картка не була видана. Таким чином, виникають сумніви, що банківські картки, які видавалися до підписання договору (03.11.2010 та 15.02.2011), мають до нього хоча б якесь відношення, як і відкритий 03.11.2010 картковий рахунок. Згідно з наданою банком випискою розрахунки охоплюють період з 02.08.2013 по 17.07.2023, у той час, як анкету-заяву підписано 29.09.2011. Крім цього, згідно з випискою станом на 02.08.2013 у відповідачки був позитивний баланс 200,81 грн, який не був урахований у розрахунках взагалі, оскільки у розрахунках враховане сальдо в розмірі 0,00 грн. Також позивачем надано банківську виписку за договором б/н за період з 03.11.2010 по 19.07.2023, однак позов стосується стягнення заборгованості за договором від 29.09.2011, а тому банківська виписка не є належним і допустимим доказом існування заборгованості за договором від 29.09.2011. Протягом розрахункового періоду з відповідачки безпідставно стягнуто 4408,01 грн незаконних комісій.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_4 зазначив, що укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умов та тарифів. Правила та умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг. Відповідачкою було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку www.privatbank.ua, http:/client-bank. privatbank.ua, тарифами банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування. Також, зазначено що відповідачці було надано для ознайомлення умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в заявці про приєднання. На підставі заяви, що разом з Умовами та правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, тарифами, що розташовані на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» складають договір про надання банківських послуг, відповідачці було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримала відповідачка. Анкету-заяву від 29.09.2011 відповідачка заповнила особисто, чим висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна». Згідно з витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачці встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,3 % (27,6 % на рік), вказані розміри комісій та штрафів тощо. Тобто сторонами при укладенні договору обумовлені всі істотні умови. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів убачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором. Виписки за картковим рахунком та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Таким чином, між сторонами укладено договір, яким ніким не оспорений, а отже, є підстави для стягнення заборгованості з відповідачки. Ураховуючи викладене, представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі. Разом з цим представник позивача зауважив, що сума витрат на правничу допомогу значно перевищує встановлений чинним законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу, є неспівмірною зі складністю справи, яка віднесена судом до малозначних, та не є пропорційною щодо витраченого часу, не доведено, що була фактичною та неминучою.

У судовому засіданні представник відповідачки заперечив проти задоволення позову та просив відмовити з підстав, викладених у позові.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 29.09.2011 відповідачка ОСОБА_5 підписала бланк анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 26).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши анкету-заяву, та на підтвердження зазначеного надало копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, довідки, розрахунки заборгованості та виписку за договором.

Однак в анкеті-заяві зазначено лише інформацію про ОСОБА_5 та міститься її підпис, що вона згодна з тим, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами.

При цьому з наданої позивачем копії анкети-заяви не вбачається, який саме вид банківської платіжної картки (номер, строк дії) отримала відповідачка після підписання цієї анкети-заяви та в якому розмірі було встановлено на картці кредитний ліміт, а також за якою процентною ставкою.

Згідно з наданою банком довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), старт карткового рахунку № НОМЕР_1 03.11.2010, у той час як анкету-заяву підписано 29.09.2011 (а. с. 24).

Із довідки про видані ОСОБА_1 банківські картки (а.с.25) не вбачається, що у день підписання анкети-заяви 29.09.2011 їй видано кредитну картку «Універсальна», про яку зазначив позивач у відповіді на відзив. За вказаною довідкою дата відкриття картки № НОМЕР_1 03.11.2010, термін дії 10/13.

Разом з цим доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту містить відмітку про підпис ОСОБА_1 10.11.2021, при цьому не містить самого підпису.

Відповідно до виписки за договором б/н за період 03.11.2010 19.07.2023, перша дата операції поповнення картки № НОМЕР_1 20.12.2010.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

На підтвердження позовних вимог позивач надав Умови та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

При цьому вказані Умови та правила надання банківських послуг у Приватбанку не підписані відповідачкою, і матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідачка, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на той час взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному позивачем розмірі.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг Приватбанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» при укладенні договору з ОСОБА_5 дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Таким чином, з наявних матеріалів не вбачається в якому розмірі, на яких умовах, та на який строк відповідачка отримала у банку кредит.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі отриманих кредитних коштів (встановленого кредитного ліміту на кредитну картку).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним з основоположних принципів цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити кошти), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тобто пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За змістом ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами того, що відповідачка отримала кредит у вказаному позивачем розмірі і на тих умовах, про які вказав позивач у позовній заяві.

З огляду на наявні у справі докази суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні між сторонами у справі договору банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення відповідача як споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такий висновок відповідає засадам добросовісності, справедливості та розумності.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження умов укладеного з відповідачкою договору, що свідчить про те, що позов недоведений та необґрунтований належним чином.

При ухваленні рішення суд ураховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах, зокрема, від 23 жовтня 2019 року у справі № 136/695/17 (провадження № 61-3723св18), від 18 березня 2020 року у справі № 203/2296/17 (провадження № 61-46086св18), від 20 травня 2020 року у справі № 314/1253/16 (провадження № 61-19784св18) у подібних правовідносинах.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити таке.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 висловлено правову позицію, згідно з якою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідачки в суді здійснює адвокат Яресько Т. В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 26.10.2023.

Згідно з актом приймання-передачі послуг від 06.11.2023 № 1 та розрахунковою квитанцією № 06/11/23 відповідачка ОСОБА_1 сплатила адвокату Яреську Т. В. 10 000,00 грн за надання правничої допомоги.

З урахуванням позиції позивача, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, і визначити у сумі 8000,00 грн, що відповідатиме критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням обставин справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг, які зводилися до написання відзиву на позов, підготуванні розрахунку, подання клопотань та участі в судовому засіданні.

Таким чином, з позивача на користь відповідачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 11 13, 76 81, 89, 141, 263 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д; ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко