К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року місто Київ

справа № 367/3270/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/5421/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Карабаза Н.Ф. від 15 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договорів дарування нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 12 серпня 2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб у якому у них народилися троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 у спадок від батьків дісталась земельна ділянка та розташований на ній приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані 14 грудня 2015 року.

ОСОБА_8 запевняла, що для її спокою, право власності на житловий будинок необхідно оформити на неї. Так, 20 травня 2016 року між сторонами укладено договори дарування земельної ділянки, площею 0,072 га, кадастровий номер :01:126:0038, та розташованого на ній житлового будинку АДРЕСА_1 .

На момент укладення вказаних договорів, позивачу не було відомо, що 17 травня 2016 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на те, що в результаті підступних дій відповідача, ОСОБА_1 втратив право власності на будинок, який має для нього велику немайнову цінність (він там народився і проживав все життя), відповідач передала його в оренду третім особам, які влаштували там дитячий садочок, позивач просив розірвати договори дарування земельної ділянки та житлового будинку від 20 травня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що укладаючи спірні договори, позивач діяв вільно, свідомо, на власний розсуд із зазначенням усіх істотних умов договорів, права та обов`язки щодо змісту правочину були зрозумілими. Сама ж підстава позову - безповоротна втрата дарунку, позивачем не доведена і жодними доказами не підтверджена.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що його колишня дружина підготувала позов про розірвання шлюбу ще 5 травня 2016 року та направила його до Ірпінського міського суду Київської області 11 травня 2016 року, тобто напередодні укладення договорів дарування, з метою одноособового заволодіння майном. Після розлучення відповідач чинила позивачу та дітям перешкоди у проживанні в спірному будинку. ОСОБА_4 надала згоду на реєстрацію місця проживання у спірному будинку своїй сестрі ОСОБА_9 та громадянці ОСОБА_10 , які облаштували там дитячий садочок. Такі дії відповідача створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для позивача велику немайнову цінність (батьківський та сімейний дім). Суд першої інстанції вказаному оцінки не надав, докази належним чином не дослідив.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування немає.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 12 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу у сторін народилися троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Земельна ділянка, площею 0,072 га, кадастровий номер :01:126:0038, та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1 належали ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 14 грудня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Запісочною О.А.

Згідно з договорами дарування від 20 травня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Калинушкою О.О. за реєстровими № 2380, 2384, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_12 земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,072 га, кадастровий номер :01:126:0038, та розташований на ній житловий будинок, площею 86,3 кв.м.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 липня 2016 року за позовом ОСОБА_12 шлюб між сторонами розірвано.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_12 змінила прізвище на " ОСОБА_13 ".

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 5 серпня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Ірпінської міської ради, приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Калинушки О. С., про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відмовлено.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Україну для її проживання з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю та зобов`язання повернути малолітніх дітей відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області

від 26 січня 2022 року задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2022 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язання ОСОБА_4 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Україну для її проживання з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ., та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 щодо визначення місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині визначення місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком. Зустрічний позов ОСОБА_4 щодо визначення місця проживання малолітніх дітей задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_4 . В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2022 року залишено без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Положення частини 1 статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку, за деякими виключеннями, зокрема, передбаченими статтею 724 ЦК України та, якщо договір дарування виконується у момент його укладання.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.

Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування - у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника.

У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним.

Установивши, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про наявність підстав для розірвання договорів дарування спірного нерухомого майна, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії відповідача створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для позивача велику немайнову цінність, є абсолютно нічим не підтвердженими, а тому не можуть бути підставою для розірвання спірних договорів.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо не надання оцінки певним доказам, є необґрунтованими та безперспективними з наведених вище підстав.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: