КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Видюка Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мальцева Д.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із сплати аліментів, -

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості із сплати аліментів.

Позовні вимоги мотивує тим, що сторонами 22 липня 2013 року укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1942.

16 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно пункту 3.1.1 шлюбного договору подружжя домовились, що у випадку розірвання шлюбу, той з подружжя, який буде проживати окремо від дитини - малолітньої доньки - ОСОБА_4 та/або інших дітей, які можуть народитися у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття, у розмірі не менше ніж 5 000,00 гривень на кожну дитину, але у будь якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму.

Однак, з листопада 2018 року відповідач перестав сплачувати аліменти на утримання дитини.

17 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Задачиної Н.В. із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса на вищезазначеному шлюбному договорі про стягнення заборгованості із сплати аліментів на утримання їх спільної доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виникла в період з 01 листопада 2018 року по 31 липня 2021 року, однак 20 вересня 2021 року нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та запропоновано оскаржити прийняте нотаріусом рішення в суді.

11 листопада 2021 року позивачкою оскаржено вищевказану відмову до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, рішенням якого у задоволенні позову відмовлено.

Відтак, з метою захисту своїх прав позивачка вимушена звертатись до суду із позовом про стягнення заборгованості по аліментів за період з листопада 2018 року по червень 2022 року (включно).

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість із сплати аліментів на утримання доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 за період часу з листопада 2018 року по червень 2022 року (включно) загальну суму заборгованості у розмірі 220 000,00 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Видюк Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального та матеріального права.

Посилається на помилковість висновків суду першої інстанції в частині застосування понять "призначення" аліментів та "стягнення" аліментів.

Вказує, що до звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_2 зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів у розмірі 5000,00 гривень та додаткових витрат на неповнолітню дитину. Позов задоволено частково, зокрема у задоволенні вимоги про стягнення аліментів суд відмовив з тих підстав, що сторонами досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, шляхом укладення договору в добровільному порядку.

Звертає увагу, що в постанові Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року вказано, що підставою відмови є те, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення аліментів, а не вимога про стягнення заборгованості із сплати аліментів, яка утворилась внаслідок не виконання відповідачем умов договору.

Уважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо застосування положень статті 191 СК України, оскільки позивачка просила не призначити аліменти за минулий час, а стягнути заборгованість по аліментам, розмір яких визначено умовами шлюбного договору.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість із сплати аліментів на утримання доньки - ОСОБА_4 за період часу з листопада 2018 року по червень 2022 року (включно) загальну суму заборгованості у розмірі 220 000,00 гривень.

05 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказує, що між сторонами у справі свідомо укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.

Вказує, що 27 грудня 2013 року передав позивачці грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США на виконання шлюбного договору за рахунок частини отриманих грошових коштів від продажу нерухомості та за рахунок власних коштів. Ці кошти позивачка отримала від відповідача особисто для забезпечення потреб спільної доньки, згідно з домовленостями, що прописані у шлюбному договорі. Так, частину коштів, а саме 100 000,00 доларів США, позивачка отримала особисто та запевнила відповідача, що сама відкриє банківський депозитний рахунок на спільну доньку з метою отримання відсотків за цим рахунком. Решту коштів позивачка отримала наперед до повноліття спільної дитини та можливих непередбачуваних витрат на дитину.

Вказує, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року у справі №761/20219/21 установлено, що ОСОБА_3 розрахувався з ОСОБА_2 згідно умов шлюбного договору, при цьому остання отримала кошти на утримання спільної дитини.

Вказує, що всі фінансові відносини між відповідачем та ОСОБА_2 в частині матеріального забезпечення неповнолітньої дитини регулюються шлюбним договором, відтак доводи позивачки є безпідставними, оскільки відповідач у грудні 2013 року сплатив усі аліменти, включаючи додаткові витрати на утримання дитини, що підтверджується платіжним документом у вигляді розписки на 200 000,00 доларів США від 27 грудня 2013 року.

Мотивуючи наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що згідно статті 191 СК України позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів.

Суд з посиланням на статтю 191 СК України зазначив, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Разом з цим, позивачкою протягом листопада 2018 року - червень 2022 року позивачка не вживала жодних дій, спрямованих на одержання аліментів з відповідача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

З матеріалів справи установлено, що 22 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір (а.с. 4).

Відповідно до пункту 3.1.1 подружжя домовилось, що у випадку розірвання шлюбу, той з подружжя, який буде проживати окремо від дитини - малолітньої доньки - ОСОБА_4 та/або інших дітей, які можуть народитись у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття, у розмірі не менше ніж 5 000,00 гривень на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленому законодавством мінімуму.

Згідно пункту 3.1.2 чоловік зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказане у пункті 2.6 цього договору за рахунок частини коштів, отриманих від такого продажу грошових коштів, відкрити в банківській (-их) установі (-ах) на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_4 депозит (-и) у розмірі (загальному розмірі не менше 100 000,00 доларів США), відсотки за користування яких буде отримувати (до досягнення донькою повноліття) той з подружжя, який буде проживати разом з дитиною та використовувати на утримання дитини.

Відповідно до пункту 3.3 Шлюбного договору від 22 липня 2013 року подружжя за взаємною згодою, може відмовитися від шлюбного договору. Шлюбний договір припиняється в день подання нотаріусу заяви про відмову від договору. На вимогу одного з подружжя, шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема, в разі неможливості його виконання (пункт 3.4 договору). Відповідно до пункту 3.6 Шлюбного договору сторона, яка порушила умови цього договору, повинна усунути ці порушення. Відповідно до пункту 3.4 Шлюбного договору, за порушення умов цього договору, винна особа відшкодовує спричинені цим збитки іншій стороні у відповідності до законодавства України.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2013 року розірвано шлюб, зареєстрований 25 лютого 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Задачиної Н.В. від 20 вересня 2021 року №156/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні виконавчого напису про стягнення заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини на шлюбному договорі, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 липня 2013 року №1942 (а.с. 6-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 8-12).

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1, 2 статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до частини 1 статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до частин 1, 2 статті 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Аналіз наведених даних дозволяє зробити висновок, що у шлюбному договорі можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків, відповідні пункти шлюбного договору щодо коштів на утримання дитини (аліментів) цілком можуть вважатися договором про сплату аліментів у розумінні статті 189 СК України.

Із змісту укладеного шлюбного договору убачається, що сторони домовились про те, що у випадку розірвання шлюбу, той з подружжя, який буде проживати окремо від дитини - малолітньої доньки - ОСОБА_4 та/або інших дітей які можуть народитись у подружжя під час шлюбу, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття, у розмірі не менше ніж 5 000,00 гривень на кожну дитину, але у будь-якому випадку не менше встановленому законодавством мінімуму.

Установлено, що шлюбний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини, їх розмір, що відповідає статті 9, частині другій статті 93 СК України, частині першій статті 189 СК України, інтересам дітей та є обов`язковими для сторін договору.

Відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Стаття 6 Європейської конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково застосував положення статті 191 СК України.

Згідно частини 2 статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

У цій справі позивачкою заявлено вимогу не про присудження аліментів за минулий час, а про стягнення заборгованості по аліментам, визначеним сторонами самостійно на підставі укладеного між ними договору.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин сторін у цій справі положення статті 191 СК України та відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Відповідно до статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вказувала на те, що ОСОБА_3 в порушення умов пункту 3.1.1 шлюбного договору не сплачує грошові кошти у розмірі 5 000,00 гривень на утримання спільної дитини.

Натомість, відповідачем всупереч статті 81 ЦПК України не доведено протилежне.

Щодо доводів відповідача про те, що останній не має будь-яких фінансових зобов`язань та повністю розрахувався із ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає про таке.

Із даних, що містять у Єдиному державному реєстрі судових рішень убачається, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна відмовлено повністю.

Вказаним рішенням установлено, що згідно розписки від 27 грудня 2013 року ОСОБА_6 отримала грошові кошти 200 000, 00 доларів США від ОСОБА_3 на підставі раніше укладеного шлюбного договору, на підтвердження чого була підписана розписка від 27 грудня 2013 року.

Разом з цим, цим судовим рішенням не установлювалась обставина, що грошові кошти, отримані позивачкою згідно розписки від 27 грудня 2013 року, є коштами призначеними на утримання дитини ОСОБА_4 .

Відтак, доводи відповідача у цій частині колегія суддів відхиляє.

Апеляційний суд також зазначає, що згідно шлюбного договору умови, визначені пунктом 3.1.1. та пунктом 3.1.2. є самостійними умовами договору та підлягають виконанню незалежно одна від одної.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 2 200,00 грн (220 000,00 грн (ціна позову) * 1%) у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції , а також 3 300,00 грн у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Видюка Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість із сплати аліментів на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період часу з листопада 2018 року по червень 2022 року (включно) у розмірі 220 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді першої інстанції, 2 200 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, 3 300 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова