Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6041/22 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/6041/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частину майна та припинення право власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобілів: марки «ГАЗ 5201», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , синього кольору, 1992 року випуску, у розмірі 80 727 грн 50 коп.; марки «МАЗ 5432», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , синього кольору, 1986 року випуску, у розмірі 127 597 грн 50 коп.; та напівпричіпа марки «МАЗ 9397», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , зеленого кольору, 1992 року випуску, у розмірі 65 8181 грн 00 коп., припинити її право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна з дня отримання нею грошової компенсації та стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09.06.2022 у справі № 285/4047/21 за нею визнано право власності на 1/2 частину згаданих транспортних засобів, проте вони перебувають у користуванні відповідача, у зв`язку з чим вона не може вільно та на свій розсуд користуватися даним майном. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2023 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаних автомобілів та напівпричіпа, а всього на загальну суму 274 143 грн 00 коп. Також припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини зазначених транспортних засобів. У решті вимог відмовлено і вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд припинивши право власності ОСОБА_1 на частини вказаного майна, не визнав при цьому за ним право власності на ці автомобілі в цілому. Також суд прийшов до безпідставного висновку, про те, що спірні транспортні засоби набуті сторонами в період шлюбу.

Вважає, що доказами у матеріалах справи не підтверджується наявність у його користуванні та розпорядженні спільних транспортних засобів. Суд не дав належної оцінки його письмового звернення до поліції з питання встановлення місцезнаходження належних йому та ОСОБА_1 вказаних транспортних засобів. Він просив орган національної поліції у разі наявності підстав оголосити їх розшук. Також суд прийняв до уваги звіти про оцінку вказаних автомобілів і напівпричіпа без їх огляду та стану, що не може бути належними і допустимими доказами по справі.

Крім того, суд першої інстанції проігнорував його посилання у відзиві на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 08.02.2022, справа № 209/3085/20), не зазначивши мотивів її відхилення.

У поданому відзиві представник позивача адвокат Шепета Р.Л., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також додержання місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Аналогічну позицію представник позивача адвокат Шепета Р.Л. висловив в суді апеляційної інстанції, прийнявши участь в судовому засіданні в режимі відео конференції.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився повторно, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30.08.1986 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.09.2021.

Під час шлюбу сторони набули транспортні засоби: автомобіль марки «ГАЗ 5201», державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль марки «МАЗ 5432», державний номерний знак НОМЕР_2 , та напівпричіп марки «МАЗ 9397», державний номерний знак НОМЕР_3 , які зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09.06.2022 у справі № 285/4047/21 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину вказаних транспортних засобів.

Відповідно до Звітів про оцінку майна ринкова вартість автомобіля ГАЗ 5201, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1992 року випуску становить 161 455 грн 00 коп; автомобіля МАЗ 5432, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1986 року випуску 255 195 грн 00 коп.; напівпричіпа МАЗ 9397, державний номерний знак НОМЕР_3 , 1992 року випуску 131 636 грн 00 коп.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахувавши факт згоди позивача на одержання грошової компенсації, дійшов висновку про те, що оскільки спірні транспортні засоби набуті сторонами в період шлюбу і судовим рішенням вже визначено частки кожного з них у праві власності, тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи таким.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1ст.70 СК України).

За приписами ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2ст. 183 ЦК України).

Згідно із нормами ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

При вирішенні даного спору суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, згідно із якими згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

З огляду на наведене, доводи ОСОБА_2 щодо ігнорування судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що наведена у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, є необґрунтованими.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі відповідача, колегія суддів також вважає неприйнятними. Так, відповідач не надав доказів іншої вартості спірних автомобілів, ніж та, яку встановив місцевий суд на підставі звітів про оцінку майна - ринкової вартості транспортних засобів, складених суб`єктом оціночної діяльності, не просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості, не подав із визначених процесуальним законом підстав апеляційну скаргу щодо порушення судом норм процесуального права під час оцінки зібраних доказів.

Посилання ОСОБА_2 щодо відсутності доказів місцезнаходження спірного майна, а відтак неможливість вирішення даного спору, є суперечливими та непереконливими. Як випливає зі змісту рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09.06.2022 /справі № 285/4047/21/ ОСОБА_2 , заперечуючи щодо визнання за позивачкою права власності на частину згаданих автомобілів, вказував, що ці транспортні засоби практично не існують у зв`язку із їх зносом (а.с.8 зворот). Разом з тим, він у встановленому законом порядку не зняв їх з державної реєстрації як такі, що фізично знищені, доказів на підтвердження цих обставин суду не надав. Подана ОСОБА_2 заява до правоохоронних органів з вимогою встановити місцезнаходження транспортних засобів за відсутності будь-якого процесуального рішення з даного питання не є належним доказом знищення або вибуття із користування відповідача цього майна. Суд першої інстанції не встановив факт того, що автомобілями користується саме позивачка. Достовірних доказів, які би підтвердили таке користування, відповідач суду не надав.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 28 червня 2023 року.