Номер провадження: 22-ц/813/6208/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю. 06 грудня 2022 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами, які було збільшено, до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, та просила суд визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою матері: АДРЕСА_1 ; відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати на виховання матері ОСОБА_2 за адресою матері: АДРЕСА_1 ; розподілити судові витрати у справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11.04.2021 року відповідач ОСОБА_1 забрав дитину у невідомому напрямку, не водить сина до школи, така поведінка не може бути розцінена як корисна для дитини та не може створювати належні умови для виховання та розвитку дитини.

З урахуванням наведеного вище, ОСОБА_2 змушена була звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матерію та просила суд відібрати сина у батька і передати їй на виховання.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою матері: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передати на виховання матері ОСОБА_2 неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою матері: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не був опитаний син сторін ОСОБА_3 , який вже декілька років мешкає разом із батьком та не бажає повертатися до матері. Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що він не сповіщався належним чином про розгляд справи судом.

Сторони про розгляд справи на 12.12.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_2 , представники ОСОБА_2 та Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування.

ОСОБА_4 сповіщався Одеським апеляційним судом про розгляд його апеляційної скарги на 05.09.2023 року на 10:45 год. шляхом направлення судової повістки на адресу, яку він вказав у своїй апеляційній скарзі: АДРЕСА_2 , яку було ним отримано 27.07.2023 року. Крім того, Одеський апеляційний суд направляв судову повістку у месенджер Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 № 28. Також сповіщав ОСОБА_4 шляхом надіслання судової повістки н офіційну електронну адресу. В судове засідання не з`явився. 04.09.2023 року від ОСОБА_4 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 26.09.2023 року на 12:45 год.

ОСОБА_4 сповіщався Одеським апеляційним судом про розгляд його апеляційної скарги на 26.09.2023 року на 12:45 год. шляхом направлення судової повістки, яку ним було отримано 22.09.2023 року. Крім того, Одеський апеляційний суд направляв судову повістку у месенджер Viber та на офіційну електронну адресу. В судове засідання не з`явився. 26.09.2023 року від ОСОБА_4 на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 31.10.2023 року на 12:30 год.

ОСОБА_4 сповіщався Одеським апеляційним судом про розгляд його апеляційної скарги на 31.10.2023 року на 12:30 год. шляхом направлення судової повістки, у месенджер Viber, а також шляхом надіслання судової повістки н офіційну електронну адресу. В судове засідання не з`явився. Заяв, клопотань від ОСОБА_4 на адресу Одеського апеляційного суду не надходило. Справу було відкладено на 28.11.2023 року на 09:30 год.

ОСОБА_4 сповіщався Одеським апеляційним судом про розгляд його апеляційної скарги на 28.11.2023 року на 09:30 год. шляхом направлення судової повістки, у месенджер Viber, а також шляхом надіслання судової повістки н офіційну електронну адресу. В судове засідання не з`явився. Заяв, клопотань від ОСОБА_4 на адресу Одеського апеляційного суду не надходило. Справу було відкладено на 12.12.2023 року на 09:30 год.

ОСОБА_4 сповіщався Одеським апеляційним судом про розгляд його апеляційної скарги на 12.12.2023 року на 09:30 год. шляхом направлення судової повістки, у месенджер Viber, а також шляхом надіслання судової повістки н офіційну електронну адресу.

Судова повістка, надіслана на адресу ОСОБА_1 , повернулась до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто, вказана судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що кореспондується із положеннями п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 21.12.2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30.11.2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31.08.2022 року у справі № 760/17314/17)..

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 3) ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст. 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.

Так, про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи 06 грудня 2022 року за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17.07.2009 року по 20.07.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.06.2020 року по справі № 509/6344/19, шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с. 8).

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 03.02.2010 року (т.1 а.с. 9).

ОСОБА_3 після розлучення батьків залишився проживати з матір`ю, що підтверджується довідкою №1359 від 19.07.2021 року КП «Великодолинське» (т.1 а.с. 15).

11.04.2021 року батько, ОСОБА_1 , взяв сина до свого фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , та не повернув його у визначений час.

З приводу втрати зв`язку з сином ОСОБА_2 звернулась 09.06.2021 року до Відділу поліції №1 (смт Овідіополь) Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області, що підтверджується талоном-повідомленням Єдиного обліку №5994 (т.1 а.с. 34).

Згідно листа №61.3-2580 від 29.06.2021 року відділу поліції № 1 управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області, позивачу було рекомендовано звернутись до органу опіки та піклування місцевої адміністрації, за місцем проживання дитини для вирішення спору по суті (т.1 а.с. 36).

05.07.2021 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до ОМС «Служба у справах дітей Великодолинської селищної ради про розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини.

В період розгляду даного звернення було спрямовано запит до Авангардівської селищної ради в службу у справах дітей з метою обстеження умов проживання батька дитини, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , та підтвердження або спростування факту проживання дитини з батьком.

17.08.2021 року було отримано відповідь на запит з Авангардівської селищної ради з служби у справах дітей за № 104 від 12.08.2021 року, з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , батько дитини ОСОБА_1 не мешкає та не зареєстрований, факт проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , не виявлено.

З телефонної розмови стало відомо, що батько дитини ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 м. Чорноморська Одеської області, де навчався ОСОБА_3 , вбачається, що він був відсутній в школі з 27.04.2021 року по 07.06.2021 року без довідки про хворобу.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 надав до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 м. Чорноморська Одеської області, де навчався ОСОБА_3 , довідку №69 від 09.08.2021 року з Плахтіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів №1 - заклад дошкільної освіти (дитячий садок) Плахтіївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про те, що неповнолітній буде навчатись в 6 класі даного закладу, однак до цієї школи дитина на навчання не прибула.

06.10.2021 року ОСОБА_1 надав до ОМС «Служба у справах дітей Великодолинської селищної ради» заяву в якій дає пояснення, що дитину не переховує, дитина проживає з ним, ходить до школи та навчається.

23.10.2021 року на депутатський запит було отримано відповідь № 01-192/4115/4566 з Департаменту освіти та науки ОМР, з якої вбачається, що в адміністративно-територіальної одиниці м. Одеса, в інформаційно-телекомунікаційній системі «Державна інформаційна система освіти», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в закладах середньої освіти комунальної власності територіальної громади м. Одеси не навчається.

25.10.2021 року ОСОБА_2 отримала відповідь за №7-М-2246 з Великодолинської селищної ради Одеської області, на своє звернення від 21.10.2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 скриває від служби у справах дітей Великодолинської селищної ради місце перебування неповнолітнього сина та рекомендовано позивачу звернутись до поліції для встановлення місця перебування неповнолітньої дитини та притягнення батька до відповідальності за приховування дитини.

На час розгляду справи ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 10.04.2021 року, має повноцінну сім`ю, працює викладачем англійської мови у Одеському фаховому коледжі економіки, права та готельно-ресторанного бізнесу з 01.09.2014 року, що підтверджується довідкою № 93/к від 27.07.2021 року (т.1 а.с. 16).

Згідно довідки № 252 від 27.07.2021 року позивач має постійний доход (т.1 а.с. 17).

З наявного у матеріалах справи Висновку органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з мамою ОСОБА_2 з урахуванням згоди дитини за адресою: АДРЕСА_4 . У разі, коли батько ОСОБА_1 виявить бажання визначити місце проживання разом з ним, він має право звернутися до органу опіки та піклування та суду для перегляду вказаного висновку в інтересах дитини, чого останнім зроблено не було.

За словами матері, ОСОБА_2 , батько неодноразово забирав дитину за своїм місцем проживання та завжди повертав, але останнього разу, забрав ОСОБА_6 і не повернув, місце знаходження їх невідоме.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 19.07.2021 року, складеного службою у справах дітей Великодолинської селищної ради, у дитини облаштована окрема кімната, за словами матері він мешкає в будинку з народження, але на момент перевірки ОСОБА_6 вдома не було, так як батько його забрав та не повернув.

Позивач зазначає, що відповідач, ОСОБА_1 , забрав дитину у невідомому напрямку, не водить сина до школи, така поведінка не може бути розцінена, як корисна для дитини, та свідчить про неможливість відповідача створити належні умови для виховання та розвитку дитини.

Колегією суддів, з метою перевірки вказаних доводів позовної заяви ОСОБА_2 , а також враховуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не був опитаний син сторін ОСОБА_3 , який вже декілька років мешкає разом із батьком та не бажає повертатися до матері, було вжито заходи з метою заслуховування думки неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, для захисту інтересів малолітніх чи неповнолітніх осіб, суд наділений правом з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03.08.2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

За ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 ЦПК України під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених ст. 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки.

За ч. 3 вказаної статті суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Однак, участь в справі дитини обумовлює проведення спеціальних процедур з метою здійснення найменшого впливу та запобігання психологічного тиску на дитину в ході розгляду справи.

У постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 487/545/17-ц (провадження № 61-30823св18), від 27.12.2018 року у справі № 522/7893/17 (провадження № 61-16068св18), від 18.12.2018 року у справі № 610/2531/17 (провадження № 61-38148св17), від 23.09.2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), щодо неможливості суду заслухати думку дитини, яка не досягла віку, в якому вона здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати їх.

За обставинами даної справи, неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час досягла 13 років.

Враховуючи специфіку спірних правовідносин та предмет судового розгляду, матеріали цивільної справи та процесуальні позиції сторін, а також те, що дитина, в тому числі з точки зору законодавця, не досягла відповідного віку для самостійного вирішення вказаного питання, ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2023 року було зобов`язано ОСОБА_4 забезпечити присутність неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судовому засіданні, призначеному на 26.09.2023 року.

Однак, у вказане судове засідання ОСОБА_4 не з`явився, та не забезпечив присутність неповнолітнього ОСОБА_3 , надавши клопотання про відкладення розгляду справи, у якому зазначив, що відповідно до висновку психолога ОСОБА_7 від 23.09.2023 року, ОСОБА_3 рекомендовано уникати психоемоційних навантажень та стресових ситуацій. Крім того, відповідач посилається на те, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 вже проходить курс терапії зі стабілізації психоемоційного стану.

Колегія суддів вважає причини неявки дитини у судове засідання, зазначені ОСОБА_4 , неповажними, оскільки вказаний висновок психолога ОСОБА_7 від 23.09.2023 року носить виключно рекомендаційний характер, та з нього не вбачається заборони дитині бути присутньою на судовому засіданні. Доводи ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 нібито проходить курс терапії зі стабілізації психоемоційного стану, є безпідставними, оскільки на їх підтвердження відповідачем не надано жодного належного доказу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.10.2023 року вдруге зобов`язано ОСОБА_4 забезпечити присутність неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судовому засіданні, призначеному на 28.11.2023 року.

У судове засідання 28.11.2023 року ОСОБА_4 не з`явився без поважних причин, причини своєї неявки не повідомив, та не забезпечив присутність неповнолітнього ОСОБА_3 у Одеському апеляційному суді.

Листом від 29.11.2023 року Одеський апеляційний суд втретє зобов`язав ОСОБА_4 забезпечити присутність неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у судовому засіданні, призначеному на 12.12.2023 року.

Однак, і у судове засідання 12.12.2023 року ОСОБА_3 не з`явився без поважних причин, явку дитини з метою з`ясування його думки щодо місця проживання не забезпечив.

Колегія суддів доходить до висновку, що поведінка батька, яка виразилася у тричі поспіль неявки у судове засідання без поважних причин, свідчить про навмисне перешкоджання ОСОБА_3 неповнолітньому ОСОБА_3 надати пояснення у суді апеляційної інстанції щодо його бажання проживати разом із матір`ю або батьком, - розцінюється судом як така, що завдає шкоду дитині та не може свідчити про належне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Крім того, колегія суддів враховує, що з листа Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 10.10.2023 року вбачається, що за письмовою інформацією територіальних відділів освіти районів Департаменту освіти та науки Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах освіти комунальної власності територіальної громади м. Одеси не навчається.

З листів директорів навчальних закладів Плахтіївської сільської ради Білгород - Дністровського району від 21.11.2023 року вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах освіти Плахтіївської сільської ради Білгород - Дністровського району не навчався та не навчається.

Вказані обставини є додатковими доказами того, що проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком шкодить інтересам дитини, оскільки ненадання ОСОБА_3 доступу дитині до освіти ніяк не може відповідати найкращім інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 .

Згідно ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Згідно ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, з народження дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, яка створила для сина всі умови для його розвитку, має стабільний дохід та позитивні характеристики за місцем роботи та проживання.

У той же час, встановленим є той факт, що відповідач ОСОБА_1 у 2021 року забрав дитину від матері у невідомому напрямку проти її волі, про що свідчать надані позивачем численні звернення до різних органів влади з метою розшуку дитини.

Крім того, протягом вже двох років ОСОБА_1 не водить сина до школи, чим перешкоджає дитині у отриманні обов`язкової середньої освіти, не надає інформації щодо місцезнаходження дитини, умов проживання сина та стану його здоров`я, а також перешкоджає суду у відібранні пояснень у неповнолітнього ОСОБА_3 щодо його думки про можливість проживання з матір`ю або батьком.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів доходить до висновку, що поведінка ОСОБА_1 має бути розцінена як така, що не відповідає найкращім інтересам дитини, більш того, є шкідливою для дитини, та свідчить про неможливість відповідача створити належні умови для виховання та розвитку неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, обґрунтованими є вимоги позовної заяви ОСОБА_2 про необхідність у відібранні дитини від батька, оскільки матеріалами справи підтверджені факти того, що відповідач не приділяє належної уваги дитині, не займається навчанням, вихованням та розвитком сина, забрав дитину від матері без її згоди, увіз у невідомому напрямку та не надає інформації про місцезнаходження дитини, не водить сина до школи, не з`являється до органу опіки та піклування та судів для надання будь-яких пояснень щодо такої поведінки, що може становити загрозу для життя та здоров`я неповнолітнього ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, виходячи також з доведеності прийняття безпосередньої участі у житті дитини матір`ю, з огляду на створення нею належних умов для виховання дитини, колегія суддів доходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_2 , із відібранням дитини від відповідача ОСОБА_1 .

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму процесуального права, у зв`язку із чим заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2022 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , то, згідно положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України, даний позов підсудний Саратському районному суду Одеської області.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що по-перше, Плахтіївська сільська територіальна громада із адміністративний центром - селом Плахтіївка, розташована саме у Білгород-Дністровському районі Одеської області, та була створена в рамках адміністративно-територіальної реформи в України на підставі постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17.07.2020 року.

Тобто, станом на день подачі позову - 14.12.2021 року, с. Плахтіївка територіально вже відносилось до Білгород-Дністровського району Одеської області.

По-друге, згідно положень ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

У даному випадку, ОСОБА_1 достеменно було відомо про існування у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області даної справи, оскільки відповідач подавав заяви про ознайомлення з матеріалами справи, однак, клопотання про непідсудність даної справи Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області ОСОБА_1 не подавав, що унеможливлює задоволення доводу апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частинами першою-другою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судових витрат в сумі 1900,40 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2022 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 10 грудня 2003 року, РНОКПП НОМЕР_4 .

Відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 27 серпня 2001 року, РНОКПП НОМЕР_6 , та передати матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 10 грудня 2003 року, РНОКПП НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1900, 40 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе