РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Отруби В. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 209 649,42 євро

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем протягом 2015-2016 років були укладені договори безпроцентної позики, відповідно до яких він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 197 354 євро, що підтверджується борговими розписками від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 22 червня 2016 року.

Надалі, між ним та відповідачем 22 лютого 2019 року укладено до кожного із договорів безпроцентної позики додаткову угоду відповідно до яких змінено строк повернення коштів, а саме визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві борг готівкою в строк до 01 червня 2019 року.

Однак з моменту підписання всіх семи договорів кошти позивачу не повернуті, що підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок відповідача, тому на момент звернення до суду основна заборгованість становить 197 354 євро.

Крім того, позивач просить, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, стягнути з відповідача у порядку статті 625 ЦК України 3% річних в сумі 12 925,42 євро.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

20 серпня 2021 року позивачем виконано вимоги ухвали та надано докази сплати судового збору.

Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження.

06 грудня 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що кошти за наявними у справі договорами позики не були передані на умовах, що визначені договорами, оскільки між сторонами існували домовленості з приводу інвестування позивачем грошових коштів в придбання сировини за кордоном, тобто кожен наступний договір позики регулює відносини за єдиною первинною інвестиційною домовленістю між сторонами, а укладення наступних договорів позики не вказує на існування щоразу нового договору. Зазначає, що волевиявлення відповідача на укладення наявних у справі договорів позики взагалі не було. З огляду на викладене, просить відмовити в задоволенні позову.

Крім того, відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки на його думку, позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

04 лютого 2022 року, на електронну пошту суду надійшли клопотання представника позивача про призначення експертизи, про витребування доказів, про зобов`язання позивача надати відповіді на запитання в порядку статті 93 ЦПК України та про врегулювання спору за участі судді, які були судом залишені без розгляду та у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено, оскільки зазначені клопотання подані з порушенням порядку, передбаченого ЦПК України, а саме після закриття підготовчого провадження.

02 червня 2022 року представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних сил України. 04 жовтня 2022 року представником відповідача на електронну пошту суду подано клопотання про витребування доказів, що підтверджують перебування ОСОБА_3 у складі Збройних сил України. У задоволенні зазначених клопотань ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем були укладені договори безпроцентної позики, а саме:

16 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 789 323,7 грн, що еквівалентно 31 800 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 24,2815 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 16 листопада 2015 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 31 800 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

22 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 254 800 грн, що еквівалентно 10 000 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 25,48 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 22 листопада 2015 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 10 000 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

27 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 137 720 грн, що еквівалентно 5 500 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 25,04 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 5 500 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

04 грудня 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 529 718,39 грн, що еквівалентно 21 500 євро за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 24,6380 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 21 500 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

26 січня 2016 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 28 100 євро, що еквівалентно 754 485 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 26,85 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 28 100 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

26 січня 2016 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 11 900 євро, що еквівалентно 319 515 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 26,85 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 01 березня 2016 року. 26 січня 2016 року відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 11 900 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики;

22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено сьомий договір безпроцентної позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 88 554 євро, що еквівалентно 2 493 680,64 грн за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору (1 євро = 28,16 грн), які відповідач зобов`язувався повернути позивачу готівкою в строк до 22 січня 2017 року. У цей же день відповідачем надано розписку про отримання позики, якою підтверджено отримання 88 554 євро відповідно до умов договору безпроцентної позики.

Згідно з пунктом 2 договорів безпроцентної позики від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року та 26 січня 2016 року зазначені вище суми грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 01 березня 2016 року, а відповідно до пункту 2 договору безпроцентної позики від 22 червня 2016 року зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 22 січня 2017 року. Крім того, за змістом зазначеного пункту після повернення позики в повній суму позикодавець повинен повернути позичальнику розписки.

Крім того, 22 лютого 2019 року до кожного з вище наведених договорів безпроцентної позики між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, за умовами якої пункт 2 кожного з договору безпроцентної позики викладено в наступній редакції: «2. Зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 01 червня 2019 року Повернення позики або її частин має бути проведено за адресою: Україна, м. Київ, вул. Патріарха Мстислава Скрипника, буд. 40, оф. 1005. Після повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен повернути Позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки Позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку».

За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договорів позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінали розписок ОСОБА_3 від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 22 червня 2016 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Крім того, як встановлено судом, за умовами договорів безпроцентної позики наявність розписок у позивача свідчить про не повернення позик відповідачем.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу та 3% річних в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, вимоги позивача щодо повернення суми боргу в євро є обґрунтованими, оскільки з розписок відповідача вбачається, що грошові кошти ним отримувались в іноземній валюті - євро.

Водночас, твердження відповідача про те, що у нього не було волевиявлення на укладення договорів позики оцінюється судом критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначеного факту суду надано не було.

Крім того, клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставним, оскільки з досліджених судом додаткових угод до договорів позики встановлено, що між сторонами було погоджено строк повернення позик до 01 червня 2019 року, позивач звернувся до суду 01 липня 2021 року, тобто з дотриманням загального строку позовної давності у три роки, встановленого статтею 257 ЦК України. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає борг у сумі 197 354 євро (31 800+10 000+5 500+21 500+28 100+11 900+88 554=197 354).

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, то суд виходить з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням умов договорів, підлягають стягненню три проценти річних.

Вимогами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням викладеного прострочене зобов`язання визначене у розмірі 197 354 євро, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 197 354 євро.

З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_3 3% річних у розмірі 12 295,42 євро є правомірною.

Правильність розрахунку 3% річних судом перевірена.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 11 804 грн судового збору.

З огляду на викладене, керуючись статями 526, 1046, 1047, 1049, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 137, 141 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354, 355 ЦПК України ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 16 листопада 2015 року, 22 листопада 2015 року, 27 листопада 2015 року, 04 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року, 22 червня 2016 року в сумі 197 354 (сто дев`яносто сім тисяч триста п`ятдесят чотири) євро.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11 804 грн судового збору.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна