ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7531/23 Справа № 227/217/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 227/217/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Біцулова Анна Анатоліївна, на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2023 року, яке ухвалено суддею Притуляк С.А. у місті Добропіллі Донецької області та повне судове рішення складено 29 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації та компенсації втрати частини доходів, компенсації за невикористані відпустки та зобов`язання відповідача сплатити податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що у травні 2012 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у вагонне депо Державного підприємства «Регіональна філія «Донецька залізниця» на посаду провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи за умовами контракту, на підставі наказу №1055/ос від 15.05.2021 та контракту з працівником №7659 з 15.05.2012 по 14.05.2017.

02.03.2015 позивача було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період, згідно з Указом Президента України №15 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію».

23.10.2015 позивач отримав довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

23.12.2015 між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на термін дії особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

04.04.2017 позивача було звільнено за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу №19/01 від 04.04.2017, який було скасовано Донецьким апеляційним судом 27.08.2020 та зобов`язано поновити позивача на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця».

16.06.2021 позивача було поновлено на роботі на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників від 05.04.2017 на умовах контракту. 30.06.2021 між позивачем та Виробничим підрозділом «Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» був укладений контракт №17, строком до 02.07.22.

30.06.2021 між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на 3 роки. Відповідно до Витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.11.2021 №78-РС зазначено обов`язок укладання нового контракту з 30.11.2021 до 30.11.2024.

Станом на момент звернення з позовом до суду, позивач продовжує перебувати на військовій службі.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20.01.2017 стягнуто з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на користь позивача середній заробіток з 02.03.2015 по 31.03.2016, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн.

Розрахунок суми проводився відповідно до п.9 Контракту №7659, в якому зазначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, ОСОБА_1 виплачується 2114,00 грн. на місяць, а також доплата за роботу в нічний час у розмірі 40%.

В подальшому було замінено боржника у виконавчого провадженні з виконання вказаного рішення суду на АТ «Укрзалізниця», а 30.07.2022 боржником було здійснено виплату на підставі рішення суду.

03.07.2021 адвокат позивача зверталась до відповідача із запитом про надання відомостей про нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 02.03.2015 по 16.06.2021 та відомостей про середню заробітну плату ОСОБА_1 , на який 03.09.2021 було отримано відповідь, що з моменту створення ПАТ «Укрзалізниця» трудові відносини між працівниками структурного підрозділу «Вагонне депо Донецьк» ДП «Донецька залізниця», працівником якого був позивач, та ПАТ «Укрзалізниця» не продовжувалися, тому вони не можуть надати відомості про середню заробітну плату позивача.

15.07.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату заробітної плати, однак відповіді на неї не отримав.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено його право на отримання компенсацій та гарантій, які передбачені законом, оскільки позивач має право на стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час незаконного звільнення, компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки, компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати та індексацію.

Також позивач вважає, що на нього поширюються гарантії, визначені ч.3 ст.119 КЗпП України, як на особу, що була прийнята на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд: стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01.04.2016 по 01.07.2021 у розмірі 377280,00 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 304128,00 грн.; індексацію та компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати; компенсацію за невикористані відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 26500,10 грн.; компенсацію за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 15458,70 грн., а також зобов`язати відповідача сплатити податок на доходи фізичних осіб 18% та військовий збір за період з 02.03.2015 по 01.07.2021. Судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. просить покласти на відповідача.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу (з утриманням податку й інших обов`язкових платежів) в розмірі 137640,00 гривень, середній заробіток працівника, призваного на військову службу (з утриманням податку й інших обов`язкових платежів) в розмірі 74672,00 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 2962,70 гривень.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 2142,92 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову - відмовлено.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2023 року виправлено описку в описовій та резолютивній частинах рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.06.2023 року по цивільній справі № 227/217/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати.

Викладено п`ятдесят п`ятий абзац описової частини рішення в наступній редакції: «Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме: за період 01.04.2016р. по 03.04.2017р. (368 днів х 111,00 грн. = 40848,00 грн.) та за період та 28.08.2020р. по 01.07.2021р. (308 днів х 111,00 грн. = 34188,00 грн.), а всього за вказані періоди: 75036,00 грн.».

Викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу (з утриманням податку й інших обов`язкових платежів) в розмірі 137640,00 гривень, середній заробіток працівника, призваного на військову службу (з утриманням податку й інших обов`язкових платежів) в розмірі 75036,00 гривень, витрат на правову допомогу в розмірі 2962,70 гривень.»

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Біцулова А.А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було безпідставно зменшено період часу, за який зроблений розрахунок, та невірно обраний середньоденний заробіток для розрахунку.

При цьому, вказує на те, що судом допущено арифметичну помилку у розрахунку середнього заробітку працівника, призванного на війському службу, оскільки (368+308) х 111,00 грн. + 75 036,00 грн, а не 74 742,00 грн, як зазначив суд першої інстанції.

Вважає помилковим висновок суду щодо відмови у стягненні індексації та компенсації частини доходів у зв?язку з порушеням строків їх виплати, оскільки він має право на нарахування таких сумм, а на суд покладено обов?язок здійснити їх нарахування при вирішення питання про стягнення недоотриманої заробітної плати.

Також зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні компенсації за невикористаті дні відпусток, адже у позовній заяві ним зазначено відповідні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «Українська залізниця» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Біцулову А.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача АТ «Українська залізниця» - Доргову Г.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 15.05.2012 прийнято на роботу провідником пасажирського вагона резерву провідників дільниці 1 групи Державного підприємства «Регіональна філія «Донецька залізниця», за умовами контракту, а 04.04.2017 - звільнено з посади за угодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП.

Постановою Донецького апеляційного суду від 27 серпня 2020 року визнано наказ №19/01 від 04.04.2017 ДП «Донецька залізниця» про звільнення за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП незаконним та скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі.

Наказом начальника ВП «Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» АТ «Українська залізниця» №199 від 16.06.2021 «Про поновлення на роботі за рішенням суду», скасовано наказ №19/01 від 04.04.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади провідника пасажирського вагону та поновлено його на роботі провідника пасажирського вагону резерву провідників з 05.04.2017, на умовах контракту.

30.06.2021 між ОСОБА_1 та ВП «Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» було укладено контракт з працівником і, станом на момент розгляду справи, позивач продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем.

Згідно довідки про доходи від 17.02.2016, дохід ОСОБА_1 за 2014 рік склав 43114,82 грн.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14.07.2021, він звертався до АТ «Укрзалізниця» з вимогою нарахувати та виплатити заробітну плату на підставі ст.119 КЗпП, з урахуванням індексації за період з 02.03.2015 по 30.06.2021.

Згідно листа АТ «Укрзалізниця» №ПК-5/635 від 30.08.2021, з додатками, відсутня можливість надати відомості про нараховану та невиплачену заробітну плату та середню заробітну плату ОСОБА_1 , у зв`язку із перебуванням первинної документації в м.Донецьку, який є тимчасово непідконтрольною територією.

Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 23.10.2015 №05/2589, ОСОБА_1 в період з 02.03.2015 по 05.10.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) №78-РС від 30.11.2021 укладено новий контракт на 3 роки з ОСОБА_1 , з 30.11.2021 до 30.11.2024.

Заочним рішенням Волноваського районного суду від 20.01.2017 стягнуто з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 , на підставі ст.119 КЗпП, середній заробіток за період з 02.03.2015 по 31.03.2016, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн.

Ухвалою Волноваського районного суду від 16.08.2021, за заявою стягувача, було замінено боржника вагонне депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на правонаступника АТ «Укрзалізницю» у виконавчому листі про стягнення на користь ОСОБА_1 з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» середнього заробітку за період з 02.03.2015 по 31.03.2016, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн.

Встановивши, що постановою Донецького апеляційного суду від 27 серпня 2020 року визнано наказ №19/01 від 04.04.2017 ДП «Донецька залізниця» про звільнення ОСОБА_1 незаконним та скасовано, а також поновлено ОСОБА_1 на посаді, однак питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішено, суд першої інстанції дійшов висновку, що він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у порядку статті 235 КЗпП України, за період з 04.04.2017 по 27.08.2020, тобто з моменту незаконного звільнення до поновлення позивача на роботі рішенням суду.

Зважаючи на стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017 по 27.08.2020 на підставі ст.235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованими періодами для нарахування та стягнення середнього заробітку працівника, призваного на військову службу на підставі ст. 119 КЗпП України є час протягом перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем та перебування його на військовій службі, тобто з 01.04.2016 по 03.04.2017 (період, що передував звільненню) та з 28.08.2020 по 01.07.2021 (період після поновлення судовим рішенням позивача на роботі).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки, позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, не вказав суми, яка, на його думку підлягає стягненню та не навів жодного розрахунку такої суми, а здійснення розрахунку позовних вимог (а не перевірка його правильності) судом буде порушувати принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 26500,10 грн. та компенсації за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 15458,70 грн., суд виходив з того, що після поновлення позивача за рішенням суду на роботі, він продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем та із заявами про надання йому відпустки до відповідача не звертався.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду від 27 серпня 2020 року визнано наказ №19/01 від 04.04.2017 ДП «Донецька залізниця» про звільнення ОСОБА_1 незаконним та скасовано, а також поновлено ОСОБА_1 на посаді, однак питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем ОСОБА_1 обрано належній спосіб захисту порушеного права, при зверненні до суду з даним позовом, оскільки питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішено судом при ухваленні рішення про поновлення його на посаді.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Позивача звільнено з роботи 04 квітня 2017 року, тобто з цього часу було порушено його трудові права і поновилися вони постановою Донецького апеляційного суду від 27 серпня 2020 року, тобто вимушений прогул становить період з 04.04.2017 по 27.08.2020, й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було безпідставно зменшено період часу, за який зроблений розрахунок, є безпідставними.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Згідно абз. 3 п. 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

В матеріалах справи відсутні відомості про останні два місяці роботи ОСОБА_1 , що передували, як його звільненню, так і призиву на військову службу.

Разом з цим, рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 січня 2017 року, яким на підставі ст.119 КЗпП було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 02.03.2015 по 31.03.2016 у сумі 27940,00 грн. (розрахований на підставі п.9 Контракту, згідно якого оклад позивача складає 2114,00 грн. на місяць з доплатою за роботу нічний час у розмірі 40%), проведено розрахунки, виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 111,00 грн.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 137640,00 грн. (111,00 грн. (середньоденний дохід) х 1240 днів (за період з 04.04.2017 по 27.08.2020), й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було невірно обрано середньоденний заробіток для розрахунку є помилковими.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорюється факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі, отже на нього розповсюджуються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України.

З огляду на наведене, вірно прийнявши до уваги стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017 по 27.08.2020 на підставі ст..235 КЗпП України, суд першої інстанцїі дійшов обгрунтвоаного висновку, що періодами для нарахування та стягнення середнього заробітку працівника, призваного на військову службу на підставі ст..119 КЗпП України є час протягом перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем та перебування його на військовій службі, якими є: з 01.04.2016 по 03.04.2017 (період, що передував звільненню) та з 28.08.2020 по 01.07.2021 (період після поновлення судовим рішенням позивача на роботі).

При цьому, для розрахунку суд вірно прийняв середній заробіток позивача у розмірі 111,00 грн., який встановлений рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 січня 2017 року.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що судом допущено арифметичну помилку у розрахунку середнього заробітку працівника, призванного на війському службу, оскільки (368+308) х 111,00 грн. + 75 036,00 грн, а не 74 742,00 грн, як зазначив суд першої інстанції., колегією суддів не приймаються, оскільки ця описка усунута ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2023 року.

Також, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, однак, не вказано суми, яка, на його думку підлягає стягненню, та не наведено жодного розрахунку такої суми, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів зауважує, що, відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Колегія суддів звертає увагу, що використане у статті 3 Закону формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №826/13003/16.

Як вбачається з матеріалів справи, питання про виплату відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку працівника, призваного на військову службу на підставі ст.119 КЗпП України, вирішено оскаржуваним судовим рішенням.

Положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Разом з тим, за приписами Конституції України та ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення.

Однак, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Наведена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/2454/18, від 31.03.2020 у справі №817/621/18 та від 26.02.2020 у справі №826/8319/16.

Отже, позивач ОСОБА_1 набуде право на компенсацію втрати частини доходів, які стягнуто рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2023 року, після набрання законної сили цим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 26500,10 грн. та компенсації за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017 по 01.07.2021 у розмірі 15458,70 грн, оскільки трудові відносини між сторонами не припинено, а, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Біцулова Анна Анатоліївна, - залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: