КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №361/11158/21 Головуючий у 1 інстанції: Василишин В.О.

Провадження №22-ц/824/12980/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільний справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01 лютого 2020 року між ним та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про виготовлення меблів на замовлення № 2 предметом якого була обшивка сходів деревом породи ясен. Строк робіт договору по поставці і збиранню меблів (виробу) складав два календарних місяці з моменту вступу договору в силу. Цього ж дня на виконання умов зобов`язання за договором позивачем передані, а відповідачем прийняті готівкові кошти в сумі - 50 000 грн 00 коп. в якості передплати за договором відповідно до пункту 2.2.1.

Станом на 02 квітня 2020 року на момент закінчення строку дії договору, відповідач, як підрядник так і не приступив до виконання своїх зобов`язань за договором. У позивача, як замовника, відсутня будь яка інформація щодо виконання або не виконання відповідачем, як підрядником, своїх зобов`язань за договором.

Разом з тим, 10 та 28 вересня 2020 року позивачем передані відповідачу готівкові кошти у розмірі - 15 000 грн 00 коп.

Відповідач з жодними вимогами, претензіями, попередженнями або повідомленнями щодо початку виконання робіт за договором, повідомленням про завершення робіт за договором, а також актом прийому-передачі меблів (виробу), актом виконаних робіт по виготовленню і збиранню меблів (виробу) чи актом виконаних робіт по монтажу меблів (виробу) не звертався, можливості приступити до виконання замовлення за договором та погодження на це від позивача не отримував.

У вищевикладених обставинах вбачаються ознаки того, що відповідач всіма можливими способами уникав сумлінного виконання своїх зобов`язань за договором.

11 листопада 2020 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 претензію, яка залишена без реагування.

З підстав відшкодування завданих відповідачем збитків, позивач звернувся до суду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року у справі № 754/16046/20 позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

З підстав повернення грошових коштів набутих відповідачем без достатньої правової підстави з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних позивач звернувся до суду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі - 14 643 грн 50 коп., інфляційні втрати у розмірі - 4 439 грн 13 коп., 3 % річних у розмірі - 599 грн 38 коп., всього 19 682 грн 01 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 17 липня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київського області від 13 березня 2023 року та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції помилково застосовує ст. 1212 ЦК України, посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного суду від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19, в якій зазначено, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам щодо обґрунтованості, оскільки не містить жодних розрахунків чи логічних міркувань щодо визначення суми коштів, яку суд визнав набутою безпідставно та вирішив стягнути з відповідача.

Суд постановив стягнути з Відповідача 14643 грн. 50 коп., інфляційні втрати у розмірі 4439 грн. 13 коп., 3 % річних у розмірі 599 грн. 38 коп., всього 19682 грн. 01 коп.

Користуючись свободою договору та враховуючи ринкову вартість аналогічних виробів на ринку станом на 2020 рік Сторони Договору домовились про вартість предмету Договору і визначили що вона дорівнює 75 000 грн.

На виконання умов договору Позивач передав Відповідачеві 65 000 грн.

Коли сходи були готові орієнтовно на 80% замовник відмовився приймати виконання робіт мотивуючи своє рішення саме простроченням виконання зобов`язання. Для завершення робіт ОСОБА_2 найняв підрядника на підставі договору №1 від 20.01.2021 укладеного з ФОП ОСОБА_3 про виправлення недоліків, виготовлення відсутніх деталей, монтаж деталей та завершення виробу. Сума цього договору становить 16 150 грн.

Таким чином загальні витрати на виготовлення та монтаж сходів позивача становлять сумарно 81 150 грн (65 000 грн +16 150 грн).

Тобто Позивач витратив на 6 150,00 грн. більше ніж було передбачено умовами Договору укладеного між сторонами.

18 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір виготовлення меблів на замовлення №2, предметом якого є виконання відповідачем робіт по обшивці сходів деревом породи ясен.

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 вказаного договору загальна сума договору складає 75 000 грн 00 коп.

Згідно з підпунктом 2.2.1 пункту 2 вказаного договору замовник вносить передоплату в розмірі - 52 500 грн 00 коп. від суми договору протягом 1-го дня з моменту укладення договору.

Відповідно до підпункту 2.2.2 пункту 2 вказаного договору друга частина грошових коштів по даному договору, яка складає 15 000 грн. 00 коп. замовник вносить не пізніше дня попередньої установки.

Згідно з підпунктом 2.2.3 пункту 2 вказаного договору остаточну суму, яка складає 7 500 грн. 00 коп. замовник вносить по факту монтажу.

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 договору строк робіт по поставці і збірці меблів замовнику складає два календарних місяці з моменту вступу договору в силу.

У позовній заяві позивач зазначив, що у день підписання договору про виготовлення меблів він вніс грошові кошти у розмірі - 50 000 грн 00 коп., 10 вересня 2020 року відповідачу передано грошові кошти у розмірі - 7 000 грн 00 коп.,

Відповідно до платіжного доручення №Р24А813835837А65387 від 28 вересня 2020 року, позивачем на рахунок відповідача перераховано кошти у розмірі - 8 000 грн. 00 коп.

Факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі - 65 000 грн 00 коп. відповідач ОСОБА_1 підтвердив.

При розгляді даної справи по суті встановлено, що у грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про захист прав споживача, відмову від договору та стягнення коштів.

Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року у справі № 754/16046/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

При цьому ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми реальних збитків, завданих невиконанням зобов`язань за договором виготовлення меблів на замовлення № 2 від 01 лютого 2020 року з виготовлення та встановлення сходів у розмірі - 38 650 грн 00 коп. не підтверджені належними та допустимими доказами. Станом на 10 вересня 2020 року позивач сплатив лише 50 000 грн 00 коп. передоплати.

2 500 грн 00 коп. залишилися не внесеними в рахунок передплати, відтак договір не набув чинності, та відповідно у виконавця послуг не виникло обов`язків передбачених договором.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з огляду на встановлені при розгляді даної справи по суті обставини, застосував до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 849 ЦК України в сукупності з приписами статті 1212 ЦК України та прийняв у справі рішення про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі - 14 643 грн. 50 коп., що є сумою набутою та збереженою відповідачем без достатніх правових підстав відповідно до заявлених позовних вимог.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Встановивши, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 послуги щодо виготовлення меблів на замовлення предметом якого була обшивка сходів деревом породи ясень, якістю яких останній залишився незадоволений.

Колегія суддів дійшла до висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки підставою сплати позивачем коштів були надані йому відповідачем вказані послуги, тобто ОСОБА_1 отримав кошти не безпідставно. Питання ж належності виконання послуг не є предметом розгляду у цій справі.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах: КЦС ВС від 25 червня 2018 року у справі № 314/3995/15; КЦС ВС від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц; КЦС ВС від 29 липня 2019 року у справі № 756/3966/17.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, а також норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко