Справа № 548/2750/23
Провадження № 2/548/663/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2023 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Коновод О. В.

за участю : секретаря судового засідання - Манжос Т.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.

На обґрунтування позову зазначає, що згідно заповіту, посвідченого 19 березня 1998 року секретарем виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області Лисенко А.П., зареєстрованого в реєстрі за №13, ОСОБА_2 , мешканка с.Штомпелівка Хорольського району Полтавської області, на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала позивачу ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_2 померла в селі Штомпелівка Хорольського району Полтавської області, що доводиться копією свідоцтва про її смерть Серія НОМЕР_1 .

Із довідки виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-29/465 від 21.07.2014 року слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Спільно з нею на день її смерті постійно проживала та була зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 та частково оформила свої спадкові права, згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09.08.2023 року, справа №548/1241/23 та Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу:351082907 від 19.10.2023 року, номер відомостей про речове право:52189082 за нею визнано право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на неприватизованій земельній ділянці площею 0,59 га .

У подальшому, після оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачка дізналась, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,59 га, розташована в с. Штомпелівка, коло садиби на реєстрацію в реєстраційних органах права власності на цю ділянку, яка була надана померлій безоплатно у приватну власність.

За життя спадкодавець ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але не встигла її завершити у зв`язку зі смертю, у т.ч.: зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я та отримати відповідно правовстановлюючі документи.

Так, рішенням Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки», сільська Рада народних депутатів вирішила передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,59 га, розташовану в с. Штомпелівка, коло садиби (архівний витяг від 31.07.2023 року № 07-02/Л-100 додається).

При прийнятті вказаного рішення сільська Рада народних депутатів керувалась ст.ст. 6, 56, 67 Земельного кодексу України.

29.11.2023 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач не з"явився, але в заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання представник відповідача Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області не з"явився, але подали заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України.

Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно заповіту, посвідченого 19 березня 1998 року секретарем виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області Лисенко А.П., зареєстрованого в реєстрі за №13, ОСОБА_2 , мешканка с.Штомпелівка Хорольського району Полтавської області, на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала позивачу ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_2 померла в селі Штомпелівка Хорольського району Полтавської області, що доводиться копією свідоцтва про її смерть Серія НОМЕР_1 .

Із довідки виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-29/465 від 21.07.2014 року слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Спільно з нею на день її смерті постійно проживала та була зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 та частково оформила свої спадкові права, згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09.08.2023 року, справа №548/1241/23 та Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу:351082907 від 19.10.2023 року, номер відомостей про речове право:52189082 за нею визнано право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на неприватизованій земельній ділянці площею 0,59 га .

У подальшому, після оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачка дізналась, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,59 га, розташована в с. Штомпелівка, коло садиби на реєстрацію в реєстраційних органах права власності на цю ділянку, яка була надана померлій безоплатно у приватну власність.

За життя спадкодавець ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але не встигла її завершити у зв`язку зі смертю, у т.ч.: зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я та отримати відповідно правовстановлюючі документи.

Так, рішенням Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки», сільська Рада народних депутатів вирішила передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,59 га, розташовану в с. Штомпелівка, коло садиби (архівний витяг від 31.07.2023 року № 07-02/Л-100 додається).

При прийнятті вказаного рішення сільська Рада народних депутатів керувалась ст.ст. 6, 56, 67 Земельного кодексу України.

Згідно повідомлення державного нотаріуса Хорольської державної нотаріальної контори № 498/02-14 від 18.10.2023 року спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 не відкривалась, але згідно наданої довідки виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-29/465 від 21.07.2014 року, ОСОБА_1 , постійно проживала разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається спадкоємцем, яка прийняла спадщину, оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не подала заяви про відмову від прийняття спадщини.

З приводу видачі Свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,59 га, що розташована на території с. Штомпелівка Лубенського (колишнього Хорольського) району Полтавської області нотаріусом повідомлено, що враховуючи відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно, позивач не має можливості оформити право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна у нотаріальному порядку, а тому роз`яснена можливість вирішення вказаного питання у судовому порядку.

Так, право приватної власності на землю до 2013 року підтверджувалось державним актом, який пройшов державну реєстрацію земельним відділом (відділ земельних ресурсів, потім Держкомзему, потім - Держземагенство).

За життя спадкодавець ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але не встигла її завершити у зв`язку зі смертю, у т.ч. зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я та отримати відповідні правовстановлюючі документи на неї.

З огляду на те, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в с. Штомпелівка, коло її садиби, площею 0,59 га, за життя спадкодавця ОСОБА_2 проведена не була, а тому правовстановлюючі документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно (земельну ділянку) відсутні, оформлення у нотаріальному порядку вказаної спадщини неможливе.

Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України (в ред. від 1990 року), яка діяла на час прийняття рішення Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки» щодо передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, зокрема, земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в с. Штомпелівка, коло її садиби, площею 0,59 га: для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів.

Таким чином, ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, проте за життя не завершила її, не отримавши документів, що підтверджує право власності на земельну ділянку та не зареєструвавши у встановленому законом порядку право власності на зазначену земельну ділянку.

Водночас, у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, передбачена можливість визнання у судовому порядку такого права за спадкоємцем.

Позивач прийняла спадщину, а тому успадкувала право на завершення процедури приватизації відповідної земельної ділянки та державну реєстрацію права власності на неї, яке мала спадкодавець, але в установленому порядку не може завершити процедуру приватизації та зареєструвати своє право на спадкове майно.

Норми права, застосовані судом.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 6 ЗК України (в ред. від 1990 року) визначала, зокрема, види земельних ділянок за цільовим призначенням, які можуть бути передані місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції безплатно у власність громадянам.

Так, безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу;садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Стаття 56 ЗК України (в ред. від 1990 року) визначає, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безоплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надають безоплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Статтею 67 ЗК України передбачено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З вищезазначеного вбачається, що спадкодавцю ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в с. Штомпелівка, коло її садиби, площею 0,59 га .

Згідно зі до ст.ст. 68, 69 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відсутність документа, що посвідчує право власності та/чи факту державної реєстрації права власності є порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про неможливість вчинення нотаріальної дії, так як ст. 47 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для вчинення нотаріальної дії не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

У п.п. 4.15 п. 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595 аналогічно визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Пункт 4.18 вказаного Порядку передбачає, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Нотаріусом роз`яснено, що у випадку відсутності документів, які підтверджують, зареєстроване в установленому законом порядку, право власності спадкодавця на рухоме/нерухоме майно, за спадкоємцем/спадкоємцями зберігається право на звернення до суду, і в судовому порядку, надавши суду всі необхідні та достатні докази, спадкоємець/спадкоємці має/мають право вирішувати питання щодо визначення складу спадкового майна, визнання права власності за спадкодавцем, а також вирішувати питання про встановлення свого права власності в порядку спадкування на належне спадкодавцю майно.

За життя спадкодавець ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але не встигла її завершити у зв`язку зі смертю, у т.ч. зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я та отримати відповідні правовстановлюючі документи на неї.

З огляду на те, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в с. Штомпелівка, коло її садиби, площею 0,59 га, за життя спадкодавця ОСОБА_2 проведена не була, а тому правовстановлюючі документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно (земельну ділянку) відсутні, оформлення у нотаріальному порядку вказаної спадщини неможливе.

Водночас, відповідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України (в ред. від 1990 року), яка діяла на час прийняття рішення Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки» щодо передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, зокрема, земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в с. Штомпелівка, коло її садиби, площею 0,59 га: для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів.

Водночас, Земельний кодекс України від 25.10.2001 року такого виду використання «ведення особистого підсобного господарства» у межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» не передбачено, а передбачено передачу земельних ділянок «для ведення особистого селянського господарства».

Земельний кодекс України 1990 року для позначення господарської діяльності громадян із виробництва сільськогосподарської продукції для задоволення власних потреб вживав термін «особисте підсобне господарство». Тотожність понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» була затверджена Законом України «Про особисте селянське господарство».

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України « Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Тому, на даний час положення щодо земель особистого селянського господарства поширюються на землі, надані свого часу для ведення особистого підсобного господарства.

Таким чином, спадкоємцю ОСОБА_2 належить право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,59 га для ведення особистого селянського господарства на території с. Штомпелівка, коло садиби.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність громадянам здійснюється у порядку, визначеному ст.118 ЗК України.

Норма безоплатної передачі земельної ділянки громадянину за цільовим призначенням: - для ведення особистого селянського господарства становить не більше 2,0 гектара (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України); - г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара (п. г ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Як вбачається зі змісту ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України процедура приватизації земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у т.ч. для ведення особистого селянського господарства, розпочинається після звернення громадянина до відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування, який надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно зі статтею 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Законодавством також встановлено, що межі земельних ділянок визначаються в технічній документації із землеустрою та в натурі (на місцевості)

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3, 4, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктомцивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ст. 80, п. "г" ч.1 ст. 81 та ч. 1 ст.131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі, зокрема, спадкування.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п.1 ч.3 ст.152 ЗК України.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 3.5 листа визначено, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно зі статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, до спадкової маси входить також право на завершення приватизації спірної земельної ділянки, у т.ч. на реєстрацію в реєстраційних органах права власності на цю ділянку, оскільки право на завершення процедури приватизації, яке належало померлій ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті. Це право в порядку спадкування перейшло до позивача, яка є спадкоємцем померлої за заповітом, та підлягає захисту в судовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки. Зокрема, суд дійшов висновків що: «Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку».

Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові №61-3567св18 від 07 червня 2018 року, згідно якої набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Можливість переходу права, яке належало померлому спадкодавцю ОСОБА_2 , на завершення приватизації спірної земельної ділянки, до позивача, як її спадкоємця, в позасудовому порядку відсутня, у зв`язку з відсутністю законодавчого врегулювання можливості переходу такого права до спадкоємця в позасудовому порядку, а тому їй необхідно звертатись до суду.

Наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації. До вказаного правового висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 29.08.2019 року, у справі № 554/1195/17.

Оскільки відповідно до чинного законодавства України, починаючи з 01.01.2013 року і по теперішній час державні акти про право власності на землю не видаються, а з огляду на положення ст. 126 ЗК України, якою визначено, що право власності оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вбачається за доцільне прохати суд надати право позивачам на завершення процедури приватизації, у т.ч. на реєстрацію в реєстраційних органах права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,59 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та одержання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності на вищевказану земельну ділянку, приватизацію якої розпочала на підставі рішення Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки» ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1217 ЦК України одним із видів спадкування є спадкування за законом.

Згідно зі ст.ст. 1218, 1220, 1221, 1223, 1258 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як встановлено ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, ОСОБА_2 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, проте за життя не завершила її, не отримавши документів, що підтверджує право власності на земельну ділянку та не зареєструвавши у встановленому законом порядку право власності на зазначену земельну ділянку.

Водночас, у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, передбачена можливість визнання у судовому порядку такого права за спадкоємцем.

Позивач прийняла спадщину, а тому успадкувала право на завершення процедури приватизації відповідної земельної ділянки та державну реєстрацію права власності на неї, яке мала спадкодавець, але в установленому порядку не може завершити процедуру приватизації та зареєструвати своє право на спадкове майно.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.15,16,328,392 ЦК України, ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ( код ЄРДПОУ: 22528612, адреса знаходження: вул. 1 Травня,4 м. Хорол Лубенського району Полтавської області) про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування ,-задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , в порядку спадкування за заповітом право на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,59 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у т.ч. на реєстрацію в реєстраційних органах права власності на вищевказану земельну ділянку та одержання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності на вищевказану земельну ділянку, право на яку набула ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення Штомпелівської сільської Ради народних депутатів Хорольського району Полтавської області від 29.12.1993 року «Про безоплатну передачу у приватну власність громадянам земельної ділянки».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 20.12.2023 року.

Суддя : О.В. Коновод