КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року місто Київ

Справа № 752/23465/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10212/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О. В.

суддів Мазурик О. Ф., Стрижеуса А. М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року (ухвалене у складі судді Плахотнюк К. Г.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі по тексту - ТОВ«Новобудова», позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідач ОСОБА_2 в розмірі 3/4 частки квартири та ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки квартири є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування. Зазначений будинок відповідно до наказу АТ ХК «Київміськбуд» № 104/0/8-11 від 28.10.2011 р. було передано в експлуатацію та обслуговування ТОВ «Новобудова».

ТОВ «Новобудова» безперебійно надавались житлово-комунальні послуги з утримання будинку та вивезення побутових відходів.

Відповідачі своїх зобов`язань щодо оплати житлово-комунальних послуг належним чином не виконали, внаслідок чого утворилася заборгованість.

У зв`язку з викладеним, та з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за спожиті нею житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2016 по 01.07.2021 року включно з урахуванням частки власності на квартиру: 22 354,21 грн, з яких: основний борг за період з 01.11.2016 по 01.02.2020 року - 17 046 грн 23 коп.; 3% річних - 1463,68 грн, індекс інфляції - 3844,30 грн; з відповідача ОСОБА_3 за спожиті ним житлово-комунальні послуги з урахуванням 1/4 частки власності на квартиру: 7451,42 грн, з яких: основний борг за період з 01.11.2016 по 01.02.2020 року - 5682 грн 08 коп.; 3% річних - 487,90 грн, індекс інфляції - 1281,44 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 22354,21 грн та судовий збір у розмірі 1702,50 грн, що разом складає належну до стягнення суму 24 056 (двадцять чотири тисячі п`ятдесят шість) гривень 71 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 7451,42 грн та судовий збір у розмірі 567,50 грн, що разом складає належну до стягнення суму 8 018 (вісім тисяч вісімнадцять) гривень 92 копійки.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 12 травня 2023 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, а тому не могла реалізувати своє право на справедливий та неупереджений судовий розгляд, зокрема щодо захисту від висунутих проти неї позовних вимог. Зазначає, що судові повістки направлялись на колишню адресу реєстрації, у зв`язку із чим поштові конверти поверталися із відміткою установи зв`язку «за закінченням терміну зберігання, що свідчить про неналежне повідомлення відповідачки, актуальна адреса реєстрації якої була відома суду до відправлення судової повістки.

Вказує, що між сторонами не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, внаслідок чого обов`язку з їх оплати у відповідачів не виникало. Посилаючись на постанову Верховного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц зазначає, що позивачем не було підтверджено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами: 1) існування між сторонами зобов`язальних правовідносин з наданням позивачем та отримання і оплати відповідачами житлово-комунальних послуг; 2) виконання позивачем свого обов`язку з надання вказаних послуг; 3) невиконання відповідачами належним чином свого обов`язку з оплати таких послуг, що призвело до виникнення у відповідачів перед позивачем заборгованості у розмір, приведеному позивачем у позові та підтвердженому під час розгляду справи; 4) не надано договору про надання житлово-комунальних послуг, актів приймання-передачі наданих послуг, будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт надання таких послуг позивачем; 5) не надано рахунків на ім`я ОСОБА_2 із вимогою оплатити житлово-комунальні послуги.

Крім цього, відповідачем подано заяву про поворот виконання рішення, у якій просить здійснити поворот виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі № 752/23465/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Стягнути з ТОВ «НОВОБУДОВА» на користь відповідачів грошові кошти у сумі 3705,26 грн., безпідставно стягнуті приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржив, а тому в цій чстині воно не переглядається.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2023 року відкрив апеляційне провадження у справі та надав учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 червня 2023 року від ТОВ «Новобудова» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі через необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаючись на постанову Верховного суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16 вказував, що споживачі зобов`язані оплати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання Відповідачем.

Зазначає, що представник ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі не надав жодних підтверджень щодо того, що ОСОБА_2 не користувалася житлово-комунальними послугами протягом спірного періоду. Не надано доказів, що послуги оплачені.

Разом із цим наголошує, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на утримання будинку та прибудинкової території. А єдиним доказом ненадання або неповного надання послуг є складений акт-претензія, якого не надано відповідачами.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції від 11листопада 2021 року вказаним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Порядок повідомлення учасників справи про судове засідання та вручення судових повісток про виклик регулюється ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема:день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA»).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.12.2019 р. (а. с. 37), за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, ОСОБА_2 станом на день її видачі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з вимогами ч. ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Проте, як вбачається з неврученого поштового відправлення (а. с. 59), судова повістка відправлялася ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 . Доказів направлення судової повістки із копією позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу ОСОБА_3 матеріали справи взагалі не містять.

Крім цього конверт, направлений ОСОБА_2 , повернувся без вручення з відміткою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про відмову відповідача від одержання повістки чи про його незнаходження за зареєстрованою адресою.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідачів про розгляд справи в суді та ухвалив рішення із порушенням норм процесуального права.

Розгляд даної справи в спрощеному провадженні не свідчить про те, що суд в даній справі виконав свій процесуальний обов`язок, щодо повідомлення учасника про відкриття такого провадження та надав йому процесуальну можливість захищатись від висунутих позовних вимог.

За обставинами цієї справи, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена судом про розгляд даної справи, тобто було порушено її конституційне право на доступ до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за її відсутності без повідомлення належним чином, рішення від 11листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог до неї підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Судом встановлено, що ТОВ «НОВОБУДОВА» є юридичною особою, предметом діяльності якої відповідно до статуту є надання житлово-комунальних послуг співвласникам багатоквартирних будинків та іншим юридичним та фізичним особам, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціально- побутового призначення, в тому числі технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонти та ін. (а.с. 12-21).

Відповідно до наказу АТ ХК «Київміськбуд» № 104/0/8-11 від 28.10.2011 р. житлові будинки АДРЕСА_4 з об`єктами соціального призначення, ІТП та насосною станцією було передано на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «Новобудова» (а.с. 22).

Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 923 від 06.12.2011 житловому будинку АДРЕСА_5 (а.с. 23).

Рішенням Київської міської ради № 30/30 від 17.12.2015 року проспект Червонозоряний перейменовано на АДРЕСА_6 (а.с. 24).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2019 року квартира АДРЕСА_5 загальною площею 97,4 кв.м знаходиться у приватній спільній частковій власності відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_2 є власницею 3/4 частки зазначеної вище квартири на підставі договору дарування від 18.11.2013 року; ОСОБА_3 є власником 1/4 частини квартири на підставі договору дарування від 31.10.2013 року (а.с. 25-26, 27-28).

Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА № 11224941 від 12.12.2019 відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 26.10.2004 (а.с. 37).

Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, на запит суду, повідомлено, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 зареєстрованим не значиться (а.с. 36).

Правовідносини зі споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189), відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2189 житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 6 Закону № 2189 учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник (споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг).

Відповідно до ст. 25 Закону № 2189 управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

За приписом статті 162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 19 Закону України № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на момент виникнення спірних відносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а стаття 20 цього Закону зобов`язує споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно до загальної площі займаної квартири.

Статтею 360 ЦК Українипередбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

В порядку ст. 540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК Української РСР власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст.7 Закону № 2189 споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 належним чином не виконала свій обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг, що надавались позивачем, внаслідок чого, відповідно до наданого позивачем уточненого розрахунку, за період з 01.11.2016 по 01.02.2020 року у ОСОБА_5 виникла заборгованість у розмірі 17 046 грн 23 коп.;

Вказана заборгованість та її розмір не оспорюється відповідачами, натомість заперечення проти позову зводяться до відсутності укладеного письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, на підставі якого вони мали надаватися.

Ці доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Згідно зі статтею 13 Закону № 2189 залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 2189 відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону № 2189 визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц (провадження № 61-30699 св 18) та від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17).

Крім того, колегія суддів наголошує, що відповідно до згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов`язує.

У взаємозв`язку із положенням ч. 1 ст. 11 ЦК України, згідно якого цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. До таких дії за обставинами справи слід віднести реальне надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачам, які є співвласниками квартири та з урахуванням вищевказаних положень зобов`язані їх оплатити.

Разом із цим, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Відповідачами не оспорюється право власності на квартиру, за адресою якої надаються житлово-комунальні послуги, а тому підстав для звільнення їх від обов`язку оплати витрат на управління багатоквартирним будинком немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту надання житлово-комунальних послуг колегією суддів не приймається, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2016 р. по 01.07.2019 р. (а. с. 29) та уточненого розрахунку за період з 01.11.2016 по 20.07.2021 р. (а. с. 68) такі послуги полягають в утриманні будинку та вивезенні побутових відходів. З огляду на це та характер вказаних послуг, саме відповідач, заперечуючи проти позовних вимог повинен був надати докази ненадання або неповного надання послуг позивачем. Таким доказом відповідно до ст. 27 Закону № 2189 є акт-претензія, що підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Проте відповідного акту матеріали справи не містять, а тому підстав для ставлення під сумнів належності виконання свого обов`язку із надання житлово-комунальних послуг судом не встановлено.

Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу та враховуючи, що заперечень з боку відповідачів щодо його розміру як і контр розрахунку не надано, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважає за можливе покласти їх в основу рішення суду з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності.

Враховуючи викладене, розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_2 за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням 3/4 частки власності на квартиру складає 17 046,23 грн; розмір заборгованості відповідача ОСОБА_3 з урахуванням 1/4 частки власності складає 5682,08 грн.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Положеннями статті 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», визначено, що у разі відмови власника приміщення укладати договір або сплачувати обов`язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна об`єднання має право звернення до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК Українипередбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позивачем було пред`явлено вимогу про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох відсотків річних, в зв`язку з неналежним виконанням ними своїх зобов`язань.

Вирішуючи зазначені вимоги позивача, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, ураховуючи порушення відповідачами виконання зобов`язань по сплаті коштів за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 01.02.2020, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_5 на його користь втрат від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку у розмірі 3% річних - 1463,68 грн, індекс інфляції - 3844,30 грн;

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі, що відповідає розміру їх частки власності квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн пропорційно задоволеним вимогам. Тобто з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1702,50 (2270*3/4) грн. А з відповідача ОСОБА_3 у розмірі 567,50 (2270*1/4)грн.

Згідно з положеннями ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:1) закриває провадження у справі;2) залишає позов без розгляду;3) відмовляє в позові повністю;4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, підстав для проведення повороту виконання рішення немає.

Керуючись статтями 11, 319, 322, 525-526, 530, 536, 610, 625-626, 629, ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 444 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 22354,21 грн, яка складається з 17 046 грн 23 коп. основного боргу; 3% річних - 1463,68 грн, індекс інфляції - 3844,30 грн та судовий збір у розмірі 1702,50 грн, що разом складає належну до стягнення суму 24 056 (двадцять чотири тисячі п`ятдесят шість) гривень 71 копійка.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова», місцезнаходження 03028, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, 10, рахунок у форматі IBAN № 6230338,

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН - невідомий

Судді:О. В. Желепа
О. Ф. Мазурик
А.М. Стрижеус