КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/51/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року щодо визначення розміру судових витрат, апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2023 року, ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року щодо визначення розміру судових витрат та щодо відмови ухвалити додаткове рішення, постановлені у складі судді Керекези Я.І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року за кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 16 січня 2008 року, яка складається з 2275,57 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, покласти на відповідача судові витрати.

Подавши уточнену позовну заяву в березні 2023 року, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року за кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року, яка складається з 2275,57 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 21 грудня 2007 року уклали кредитний договір № 47 МИКР-СР*, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 30000 доларів США на термін до 21 грудня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач на надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, в зв`язку з чим за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року має заборгованість 2275,57 доларів США як 3 % річних від простроченої суми за тілом кредиту 25261,06 доларів США, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2023 року в позові відмовлено.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про визначення розміру судових витрат, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року, прийняти нове рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Посилався на те, що справа є незначної складності, розглянута в спрощеному провадженні без виклику сторін, розмір витрат за складання процесуальних документів у нескладній справі не відповідає ринковим цінам адвокатських послуг, такі процесуальні документи, як відзив на позов та відповідь на відзив містять посилання на одні й ті ж самі норми права, клопотання про витребування доказів, розподілу судових витрат, приєднання доказів, заперечення проти клопотань позивача про продовження строку, залишення позову без розгляду є простими процесуальними документами, зразки яких є у вільному доступі в мережі інтернет, а тому можуть бути складені особою навіть без юридичної освіти. Також не було потреби у підготовці клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки справа і так розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Щодо гонорару успіху в розмірі 10000 грн., вказував, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Враховуючи зазначене, вважав, що розмір стягнутих витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям розумності та справедливості.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2023 року, виклавши його мотивувальну частину в новій редакції зі всіма встановленими обставинами, які мають значення для справи, наведенням вірних висновків, правовим обґрунтуванням, а також підставами відмови в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що порушуючи ч. 2, 3 ст. 89, ч. 1, 2 ст. 77, 1 ст. 78, ч. 1 ст. 229, ст. 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції в повній мірі не дослідив докази, не здійснив їх належну оцінку, не встановив дійсні обставини справи. Зокрема, суд не встановив, що позивач не довів обставини, на які він посилався, а саме щодо укладення кредитного договору № 47 МИКР-СР* від 16 січня 2008 року. Суд не застосував положення ч. 3 ст. 12, ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку позивача довести обставини, на які він посилався, а саме щодо укладення кредитного договору № 47 МИКР-СР* від 16 січня 2008 року, оскаржуване рішення суду ґрунтується на припущеннях. Таким чином, вважала, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Вказувала, що суд першої інстанції не дослідив зміст уточненої позовної заяви (а. с. 88 - 92), внаслідок чого помилково дійшов висновку, що вона є аналогічною первісній позовній заяві, не встановив, що позивач фактично при поданні вказаної заяви змінив підстави та предмет позову, що не передбачено приписами ст. 49 ЦПК України. Вважала, що суду апеляційної інстанції належить усунути зазначені порушення, дослідити зміст зазначеної заяви та встановити, що подана позивачем уточнена позовна заява є нічим іншим як поданням іншого (ще одного) позову, після чого вчинити відповідні процесуальні дії, пов`язані з встановленими обставинами.

Повідомляла, що 10 жовтня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до неї з позовом про стягнення заборгованості, мотивуючи це тим, що відповідно до кредитного договору № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 30000 доларів США до 22 грудня 2017 року, в зв`язку з чим станом на 17 серпня 2011 року виникла заборгованість на загальну суму 29058,53 доларів США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року в справі № 202/21505/13-ц позов задоволено, однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року вказане рішення суду скасовано і ухвалено нове, яким в позові відмовлено. Звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту, позивач змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, і на момент звернення з таким позовом настав строк виконання договору в повному обсязі. З огляду на вищезазначене, строк позовної давності щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею та іншими нарахуваннями був перерваний пред`явленням банком 12 жовтня 2011 року позову про стягнення заборгованості, після переривання розпочався 13 жовтня 2011 року, а закінчився 13 жовтня 2016 року, повторно з позовом до суду банк не звертався. Таким чином, банк пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року. З метою підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 подала клопотання про витребування доказів, а саме копії позову АТ КБ «ПриватБанк» від 25 вересня 2011 року, та судових рішень, постановлених за результатами розгляду даної справи, однак суд першої інстанції такі докази не витребував.

Наводила правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20, вказувала, що позивач може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат по кредитному договору № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, в протилежному випадку у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід буде відмовити, оскільки іншого не допускається.

До апеляційної скарги додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, зокрема витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 55500 грн., які складаються з 1) консультація (роз`яснення правових питань у справі) - 1 година, 1500 грн., 2) апеляційна скарга на рішення - 11 годин, 16500 грн., 3) заява про розподіл судових витрат - 1 година, 1500 грн., 4) клопотання про витребування доказів - 1 година, 1500 грн., 5) додаткові пояснення - 3 години 20 хвилин, 5000 грн., клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи - 2 години, 3000 грн., заява про ухвалення додаткового рішення - 1 година, 1500 грн., гонорар успіху - 25000 грн., а також витрати на доставку кореспонденції в сумі 500 грн.

До апеляційної скарги додано заяву про розподіл судових витрат, в якій ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 55500 грн. та витрати на доставку кореспонденції в сумі 500 грн. Повідомляла, що докази відповідних витрат будуть надані нею до суду протягом п`яти днів після прийняття постанови за наслідками розгляду цієї справи апеляційним судом.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що позивач не змінював ні підставу, ні предмет позову і відповідну заяву до суду не подавав. В первісній редакції позовної заяви була допущена помилка при написанні дати укладення кредитного договору, замість 21 грудня 2007 року була помилково вказана дата 16 січня 2008 року, саме з метою виправлення цієї помилки позивачем була подана до суду уточнена позовна заява. Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на порушення відповідачем зобов`язань саме за кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року, та надав до суду належні та допустимі докази укладення саме цього кредитного договору та порушення відповідачем зобов`язань по ньому.

Щодо доводів про відсутність у позивача права на стягнення процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, наводив правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, що право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за весь час прострочення, в зв`язку з чим зобов`язання є триваючим.

Щодо посилання відповідача про застосування строків позовної давності, вказував, що у випадку визнання судом необґрунтованими позовних вимог суд відмовляє в задоволенні позову саме з цих підстав без застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Щодо витрат на правничу допомогу за подання апеляційної скарги, вказував, що на момент підготовки та подання до суду апеляційної скарги відповідач та її представник погодили вартість, порядок та строки оплати правової допомоги щодо апеляційного оскарження, однак, незважаючи, що такі докази вже є у розпорядженні відповідача, вони не були подані до суду апеляційної інстанції та позивачу, чим позбавляють останнього права на подання суду належно обґрунтованих заперечень щодо відшкодування заявлених витрат. Апелянт подав до суду попередній розрахунок судових витрат в сумі 56000 грн., який не відповідає критеріям співмірності, розумності, є значно завищеним, а певні види правової допомоги, вказані в ньому, взагалі не були надані. Так, надання консультації з правових питань у справі на стадії апеляційного оскарження не є необхідним видом правової допомоги, зважаючи, що така консультація з правових питань була неодноразово надана відповідачу при розгляді справи в суді першої інстанції, при підготовці апеляційних скарг на рішення та ухвалу суду в цій же справі. Складання апеляційної скарги протягом 11 годин також не відповідає критерію реальності і відповідно вартості в розмірі 16500 грн., оскільки текст апеляційної скарги фактично є перефразованим текстом відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, які подавались до суду першої інстанції. Заява про розподіл судових витрат та клопотання про витребування доказів також не потребують двох годин часу на їх складання, оскільки повністю ідентичні тим, що були подані до суду першої інстанції. Додаткові пояснення, клопотання про витребування доказів, заява про ухвалення додаткового рішення в матеріалах справи відсутні, а отже не складалися представником відповідача. Також матеріали справи не містять доказів погодження відповідачем та адвокатом вартості, умов, порядку і строків визначення та сплати гонорару успіху. Відсутні докази понесення витрат на доставку кореспонденції в сумі 500 грн.

Не погоджуючись з ухвалами суду першої інстанції про визначення розміру судових витрат та про відмову ухвалити додаткове рішення, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року, ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 62500 грн.

Посилалася на те, що всупереч ч. 2 ст. 263, п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, ст. 141 - 142, 246, 270 ЦПК України суд помилково вирішив питання про судові витрати шляхом постановлення ухвали суду та не ухвалив додаткового рішення щодо цього питання.

Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року в справі № 523/3904/19, вказувала, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, і суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказувала, що виходячи з положень ст. 137 ЦПК України, принципів диспозитивності та змагальності процесу, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона процесу має заперечення, і зазначене узгоджується з нормами процесуального права та практикою Великої Палати Верховного Суду, викладеною в додаткових постановах від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19, в постанові Об`єднаної палати КГС у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19.

Зауважувала, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sund servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України, і такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 127/1415/20.

Зазначала, що суду апеляційної інстанції слід належним чином дослідити докази, наявні у справі, здійснити їх належну оцінку та встановити дійсні обставини справи щодо відсутності підстав для зменшення суми судових витрат на оплату правової (правничої) допомоги.

До кожної з апеляційних скарг на ухвали суду першої інстанції від 31 травня 2023 року надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які заявник поніс/очікує понести в зв`язку з розглядом справи, в розмірі 20000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката і 500 грн. витрат на доставку кореспонденції, а також заява про розподіл судових витрат, в якій ОСОБА_1 повідомляла, що докази щодо розміру витрат будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення постанови за наслідками розгляду цієї справи, та просила стягнути з позивача на свою користь судові витрати в розмірі 20500 грн.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому позивач просив апеляційні скарги відповідача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», подану на ухвалу про визначення розміру судових витрат, задовольнити та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Повідомляв, що ним також подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу, оскільки суд стягнув суму витрат на правничу допомогу, який не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Вказував, що відповідачем у апеляційних скаргах на ухвали суду першої інстанції наведена сума витрат на правову допомогу в розмірі 20000 грн. та 500 грн. на доставку кореспонденції, не надавши жодного доказу їх понесення. Вважав, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, розумності, є значно завищеним, певні види правової допомоги, вказані в попередніх розрахунках, взагалі не були надані. Складання апеляційних скарг протягом 4 годин не відповідає критерію реальності та вартості в розмірі 6000 грн., оскільки тексти цих двох апеляційних скарг фактично є ідентичними. Також матеріали справи не містять доказів погодження відповідачем та адвокатом вартості, умов, порядку і строків визначення та сплати гонорару успіху.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 вересня 2023 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справі судді-доповідача Білич І.М., суддів Шебуєвої В.А., Слюсар Т.А. відкрито провадження за вищенаведеними апеляційними скаргами, проведено підготовку справи до розгляду, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а. с. 22 - 28 т. 2).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року визначено новий склад колегії суддів: Кашперська Т.Ц. - головуючий суддя, Яворський М.А., Фінагеєв В.О.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції додано клопотання про витребування доказів, в якому вона просила, керуючись ст. 43, 84 ЦПК України, витребувати у Індустріального районного суду м. Дніпропетровська докази та інформацію: копію позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості від 25 вересня 2011 року, копію довіреності № 3032 від 25 серпня 2009 року, копію ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року в справі № 202/21505/13-ц, копію рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року в справі № 202/21505/13-ц, копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року в справі № 202/21505/13-ц, інформацію про те, чи в рамках однієї справи було постановлено вищезазначені судові рішення.

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач посилалася на те, що нею було подано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заяву про видачу, надсилання копії судових рішень, виконавчого листа та копій документів, які містяться у справі, однак зазначені документи їй суд не видав, хоча вони знаходяться в матеріалах справи № 202/21505/13-ц, а суд першої інстанції, порушуючи ст. 84 ЦПК України, також не витребував зазначені докази відповідно до її клопотання.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Розглянувши подане клопотання, апеляційний суд приходить до висновку про його необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення, оскільки відповідач не була позбавлена можливості отримати вищезазначені докази у відповідному суді - або самостійно як учасник справи, або, користуючись правничою допомогою, подавши адвокатський запит, крім того, копія позовної заяви, ухвали та рішення в справі № 202/21505/13-ц, які ОСОБА_1 просила витребувати, були у її розпорядженні, були долучені до матеріалів справи та досліджувалися судом першої інстанції, а постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року в справі № 202/21505/13-ц досліджена судом першої інстанції з Єдиного державного реєстру судових рішень і таким же чином може досліджуватися апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвал суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» на ухвали суду першої інстанції задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідають.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у позові, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості і недоведеності заявлених вимог, вказавши, що позивачем розрахунок 3 % річних зроблено з врахуванням суми заборгованості за кредитним договором 25261,06 доларів США; відповідно до виписки з особового рахунку відповідача за період з 21 грудня 2007 року по 26 грудня 2022 року, розмір заборгованості за кредитним договором становить 7597,74 доларів США, згідно виписки з особового рахунку відповідача за період з 21 грудня 2007 року по 01 березня 2023 року розмір заборгованості - 28251,4 доларів США, у позовній заяві зазначено, що сума заборгованості за кредитним договором, з якої нараховується 3 % річних, складає 48294,58 доларів США. З огляду на встановлене суд прийшов до висновку про недоведеність розміру заборгованості за кредитним договором, а відтак і недоведеності розміру 3 % річних, на стягнення яких претендує позивач.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року ПриватБанк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір 47 МИКР-СР*, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в межах суми, обумовленої п. 1.2 даного договору, на строк на умовах, передбачених у даному договорі, а позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит і сплатити проценти в обумовлені в даному договорі строки, а також виконати інші зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Сторонами погоджено суму кредиту 30000 доларів США, строк повернення згідно графіку погашення кредиту, процентів і винагороди, але не пізніше 21 грудня 2017 року, вказаний строк може бути змінено згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 даного договору (а. с. 11 - 15 т. 1).

У виписці по рахунку № НОМЕР_1 , клієнт ОСОБА_1 за період з 21 грудня 2007 року по 26 грудня 2022 року наведено рух коштів за кредитним договором 47 МИКР-СР*від 21 грудня 2007 року, остання операція здійснена 16 березня 2009 року (а. с. 9 т. 1).

До позовної заяви надано розрахунок заборгованості, згідно якого сума заборгованості за тілом кредиту становить 25261,06 доларів США, на яку нараховуються 3 % річних, за період прострочення 1097 днів з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року позивачем нараховано 2275,57 доларів США (а. с. 4 т. 1).

На а. с. 43 - 45 т. 1 знаходиться копія позовної заяви, поданої у вересні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій банк, посилаючись на те, що ОСОБА_1 станом на 17 серпня 2011 року має заборгованість за кредитним договором № 47 микр-ср від 21 грудня 2007 року в розмірі 29083,53 доларів США, в тому числі 25531,13 доларів США заборгованості за кредитом, 3471,59 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 260,81 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором просив стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_1 на свою користь.

На а. с. 47 - 55 т. 1 наявна копія рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року в справі № 202/21505/13-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 47 микр-ср від 21 грудня 2007 року, яка станом на 17 серпня 2011 року склала 29083,53 доларів США, в тому числі 25351,13 доларів США заборгованість за кредитом, 3471,59 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 2078,66 грн. пеня, а також судовий збір 1820 грн., в решті позову відмовлено.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року в справі № 202/21505/13-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивачем порушено визначений статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та кредитним договором порядок направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких позивачем не підтверджено як в суді першої, так і апеляційної інстанції, на відповідача не може бути покладено тягар дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме відсутність узгодженості в розмірі заборгованості відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк», яким зазначено у позові, що 3 % річних нараховуються на суму заборгованості 48294,58 доларів США, однак у доданому до позові розрахунку враховано суму заборгованості 25261,06 доларів США, стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позову та про відмову в позові з цих підстав.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, апеляційний суд виходить із наступного.

Так, в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22) викладено правовий висновок, згідно якого «натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

У справі, що переглядається, кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року у п. 6.7 сторони дійшли згоди, що строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років (а. с. 13 т. 1).

АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути із ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору було змінено, а перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості було перервано пред`явленням банком позову в жовтні 2011 року, строк позовної давності сплив у жовтні 2016 року, при цьому АТ КБ «ПриватБанк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явив.

Відтак, приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За таких обставин, позов про стягнення 3 % річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, тому апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та про відмову в його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано в рішенні вказані правові висновки Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22), відхиляються апеляційним судом, оскільки рішення суду першої інстанції, хоча і не містить посилань на дану постанову, наведеним правовим висновкам будь-яким чином не суперечить.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд не застосував положення ч. 3 ст. 12, ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку позивача довести обставини, на які він посилався, а саме щодо укладення кредитного договору № 47 МИКР-СР* від 16 січня 2008 року, і що оскаржуване рішення суду ґрунтується на припущеннях, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В межах даної справи судом досліджувалося рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року в справі № 202/21505/13-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, якою встановлено, що 21 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 47 МИКР-СР*, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, дата остаточного повернення кредиту - 22 грудня 2017 року.

Крім того, на обставини, встановлені вищенаведеними судовими рішеннями, та результати розгляду даної справи № 202/21505/13-ц посилалася сама ОСОБА_1 в процесуальних заявах до суду першої інстанції та в апеляційній скарзі.

Також помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не дослідив зміст уточненої позовної заяви, внаслідок чого помилково дійшов висновку, що вона є аналогічною первісній позовній заяві, не встановив, що позивач фактично при поданні вказаної заяви змінив підстави та предмет позову, що не передбачено приписами ст. 49 ЦПК України, і що подана позивачем уточнена позовна заява є нічим іншим як поданням іншого (ще одного) позову.

Так, 28 березня 2023 року до суду першої інстанції надійшла уточнена позовна заява по справі № 373/51/23, ідентична за змістом позовній заяві від 26 грудня 2022 року, однак в якій зазначено іншу дату укладення кредитного договору № 47 МИКР-СР*, а саме 21 грудня 2007 року замість 16 січня 2008 року, як зазначено в позові, поданому раніше.

Дослідження змісту даних заяв дає підстави для висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не змінював ані підстави, ані предмета позову, а нова редакція позовної заяви подана з метою виправлення описки, допущеної позивачем в даті кредитного договору. Звертаючись до суду з позовом, банк у своїй заяві посилався на порушення відповідачем зобов`язань саме за кредитним договором № 47 МИКР-СР* від 21 грудня 2007 року, що підтверджується відповідними доказами, доданими до позову - копією кредитного договору, випискою про рух грошових коштів, графіком погашення заборгованості.

Апеляційний суд не приймає необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску позивачем строку позовної давності, з огляду на те, що строк позовної давності застосовується тільки до обґрунтованого позову, в той час як судом першої інстанції відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості.

Апеляційний суд також відхиляє як нерелевантні, з огляду на підстави відмови в позові в зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, а не в зв`язку з пропуском строку позовної давності, посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, що «оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення». «Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим». «Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості».

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції при постановленні ухвал від 31 травня 2023 року, якими Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області визначено розмір судових витрат та відмовлено ухвалити додаткове рішення, в сукупності з доводами апеляційних скарг обох сторін, апеляційний суд виходить із наступного.

27 лютого 2023 року відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про розподіл судових витрат, в якій відповідач просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 55000 грн. та витрати на доставку кореспонденції в сумі 500 грн., зазначала, що докази щодо розміру витрат будуть подані нею протягом п`яти днів після винесення рішення суду за наслідками розгляду цієї справи (а. с. 58 - 59 т. 1).

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» направив відповідь на відзив на позовну заяву, в межах якого виклав заперечення проти заяви про розподіл судових витрат, вказуючи, що вказаний відповідачем розмір правничої допомоги в розмірі 55500 грн. не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості, значно перевищує встановлений діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, сума витрат є неспівмірною із складністю справи, яка віднесена судом до малозначних справ, та не є пропорційною щодо витраченого часу, не є доведеною, що була фактичною та неминучою (а. с. 66 т. 1 зворот).

Також 01 березня 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому виклав ті ж аргументи та просив зменшити витрати на правничу допомогу до мінімально розумної суми (а. с. 68 - 70 т. 1).

В рішенні від 22 травня 2023 року судом першої інстанції встановлено надходження вищезазначеної заяви відповідача про розподіл судових витрат, в резолютивній частині рішення призначено на 31 травня 2023 року судове засідання для вирішення питання про судові витрати в справі, встановлено відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до 28 травня 2023 року (а. с. 134 т. 1).

29 травня 2023 року відповідачем подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме остаточний розрахунок суми судових витрат в розмірі 62500 грн., копії договору від 08 лютого 2023 року з додатковими угодами, акта приймання-передачі виконаних робіт (а. с. 140 - 142 т. 1).

Згідно договору від 08 лютого 2023 року про надання правової допомоги, укладеного адвокатом Белінським В.А. та Малишко В.І., адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, щодо захисту інтересів клієнта у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області, Київському апеляційному суді в справі № 373/51/23 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а клієнт зобов`язаний оплатити надання правової допомоги в порядку та строки, обумовлені договором. Вартість, порядок та строки оплати правової допомоги, що надається (гонорар адвоката) визначаються у додатках, додаткових угодах до цього договору, актах виконаних робіт, за обсягом виконаної роботи та понесених витрат, які є невід`ємною частиною договору (а. с. 144 т. 1).

Згідно додаткової угоди № 08/02/23 до договору від 08 лютого 2023 року про надання правової допомоги, сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором становить 29000 грн., у разі, якщо буде досягнуто мету представництва (прийнято рішення суду про відмову в задоволенні позову), клієнт додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 27500 грн. (гонорар успіху) (а. с. 150 т. 1).

Згідно протоколу погодження договірної ціни, складеного 08 лютого 2023 року, адвокатом Белінським В.А. та Малишко В.І. погоджені ціни на виконання послуг: пошук та аналіз судової практики, законодавства, необхідних для розгляду справи - 2 години, 3000 грн., усна юридична консультація - 1 година, 1500 грн., підготовка (написання) відзиву на позовну заяву - 5 годин 50 хвилин, 8750 грн., підготовка (написання) клопотання про витребування доказів - 1 година, 1500 грн., підготовка (написання) заперечення (на відповідь на відзив) - 3 години, 4500 грн., підготовка (написання) додаткових пояснень - 2 години, 3000 грн., підготовка (написання) заяви про розподіл судових витрат - 30 хвилин, 750 грн., підготовка (написання) клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи - 1 година, 1500 грн., підготовка (написання) заяви про ухвалення додаткового рішення - 3 години, 4500 грн. (а. с. 151 т. 1).

25 березня 2023 року адвокатом Белінським В.А. та Малишко В.І. укладено додаткову угоду № 25/03/23 до договору від 08 лютого 2023 року, якою внесено зміни до п. 1 додаткової угоди, визначивши, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором становить 30000 грн., зазначено види робіт (послуг) та витрачений час на їх надання (а. с. 152 т. 1).

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору від 08 лютого 2023 року про надання правової допомоги, складеного адвокатом Белінським В.А. та Малишко В.І. 26 травня 2023 року, адвокатом були виконані наступні роботи (послуги): 1) пошук та аналіз судової практики, законодавства, необхідних для розгляду справи - 2 години, 3000 грн., 2) усна юридична консультація - 1 година, 1500 грн., 3) підготовка (написання) відзиву на позовну заяву - 5 годин 50 хвилин, 8750 грн., 4) підготовка (написання) клопотання про витребування доказів - 1 година, 1500 грн., 5) підготовка (написання) заперечення (на відповідь на відзив) - 6 годин, 9000 грн., 6) підготовка (написання) заперечення проти клопотань позивача про продовження строку - 1 година, 1500 грн., 7) підготовка (написання) заяви про залишення позову без розгляду - 1 година, 1500 грн., 8) підготовка (написання) заяви про розподіл судових витрат - 30 хвилин, 750 грн., 9) підготовка (написання) клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи - 1 година, 1500 грн., 10) підготовка (написання) заяви про ухвалення додаткового рішення - 3 години, 4500 грн, 11) підготовка (написання) клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача - 30 хвилин, 750 грн., 12) підготовка (написання) заяви про видачу виконавчого листа - 30 хвилин, 750 грн. Погоджено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду в розмірі 35000 грн., з розрахунку 1500 грн. за кожну годину, а також додатково 27500 грн. (гонорар успіху) (а. с. 148 т. 1).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 3 ст. 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Згідно п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Згідно ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року № 910/23210/17 зазначив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що «за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується критеріями розумності та реальності при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність».

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат шляхом стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат в розмірі 20000 грн. (10000 грн. за надання правової допомоги та 10000 грн. гонорар успіху), суд першої інстанції проаналізував подані відповідачем докази на підтвердження понесених судових витрат, врахував подане позивачем клопотання про зменшення судових витрат та дійшов висновку, що заявлені відповідачем судові витрати є занадто завищеними, неспівмірними зі складністю справи, ціною позову та часом, витраченим та підготовку адвокатом документів для подання до суду. Щодо вимог про стягнення витрат на доставку кореспонденції в розмірі 500 грн., суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на понесення нею таких витрат, крім того, всі подані позивачем заяви, клопотання, відзив на позов були сформовані в підсистемі «Електронний суд», що не тягне за собою будь-яких витрат матеріального характеру.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки вони ґрунтуються на повному та всебічному дослідженню доказів, наявних в матеріалах справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, з належним врахуванням правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду та рішень ЄСПЛ.

Суд першої інстанції, користуючись наданим йому правом, оцінив заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України, що відповідає правовим висновкам, викладеним у вищенаведеній додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21).

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд стягнув розмір витрат на правничу допомогу, який не відповідає вимогам розумності та співмірності.

Апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції було враховано подану позивачем заяву про зменшення витрат на правничу допомогу та відповідно суттєво зменшено заявлені до стягнення витрати з заявлених до стягнення 62500 грн. до 20000 грн., відтак апеляційний суд не погоджується з необґрунтованими доводами АТ КБ «ПриватБанк», що судом першої інстанції не було враховано незначну складність справи, яка розглянута в спрощеному провадженні без виклику сторін, невідповідність розміру витрат за складання процесуальних документів ринковим цінам адвокатських послуг, нескладність процесуальних документів, підготовлених та поданих адвокатом, та відсутність потреби у окремих з поданих стороною відповідача клопотань та заяв.

При цьому, заявляючи в апеляційній скарзі, що розмір стягнутих витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям розумності та справедливості, позивач не повідомляє, який розмір витрат, на його думку, таким критеріям відповідатиме, натомість безпідставно просить відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу взагалі, що не узгоджується з основними засадами цивільного судочинства, одна з яких полягає у відшкодуванні судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Апеляційний суд також відхиляє як безпідставні, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, доводи відповідача в апеляційній скарзі, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, та що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, з огляду на подане позивачем клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому викладені обґрунтовані доводи позивача для такого зменшення.

30 травня 2023 року відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій ОСОБА_1 просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 62500 грн. (а. с. 168 - 173 т. 1).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення ухвалою від 31 травня 2023 року, суд першої інстанції керувався п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України та виходив із того, що питання про судові витрати по справі буде розглядатися в порядку постановлення ухвали про визначення розміру судових витрат, що відповідає раніше поданій заяві ОСОБА_1 про розподіл судових витрат (а. с. 58 - 59 т. 1).

Апеляційний суд враховує, що відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви про розподіл судових витрат від 27 лютого 2023 року судом в резолютивній частині рішення вже було призначено судове засідання для вирішення даного питання, що відповідає положенням п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України, а відтак подання заяви про ухвалення додаткового рішення від 30 травня 2023 року було необов`язковим та надмірним. Крім того, обидві заяви ОСОБА_1 зводяться по суті про стягнення з позивача на її користь понесених нею судових витрат, і дане питання було в повній мірі розглянуте судом в іншій ухвалі від 31 травня 2023 року.

За таких обставин, оскільки помилкове обрання судом першої інстанції процесуальної форми ухвали замість додаткового рішення не призвело до неправильного вирішення справи, такі обставини не є обов`язковою підставою для скасування ухвали, передбаченою ч. 3 ст. 376 ЦПК України, відтак апеляційний суд відхиляє як неспроможні і такі, що заявлені з формальних підстав, доводи обох апеляційних скарг відповідача на ухвали від 31 травня 2023 року, що суд першої інстанції всупереч ч. 2 ст. 263, п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України відмовив відповідачу в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та помилково вирішив це питання шляхом постановлення ухвали суду.

Апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи обох апеляційних скарг на ухвали суду від 31 травня 2023 року, що порушуючи ч. 2, 3 ст. 89, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 229, ст. 263, 264 ЦПК України суд не дослідив докази, не здійснив їх належну оцінку, не встановив обставини справи, які мали істотне значення для правильного її вирішення, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, внаслідок чого помилково дійшов висновків про можливість зменшення суми судових витрат на оплату правничої допомоги, та що через наведені вище порушення поза увагою суду залишились дійсні обставини справи щодо відсутності підстав для зменшення суми судових витрат на оплату правової (правничої) допомоги адвоката.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в ухвалі від 31 травня 2023 року щодо відмови ухвалити додаткове рішення таких питань взагалі не вирішувалось, а в частині оскарження ухвали щодо визначення розміру судових витрат такі доводи зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано правильну правову оцінку, та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування правильних судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Апеляційний суд враховує, що до апеляційних скарг ОСОБА_1 додано заяви про розподіл судових витрат та попередні орієнтовні розрахунки судових витрат, однак, оскільки за наслідками апеляційного перегляду в задоволенні цих апеляційних скарг відмовлено і відповідні судові витрати покладаються в цій частині на відповідача, заяви про розподіл судових витрат задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року щодо визначення розміру судових витрат, апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року щодо визначення розміру судових витрат та щодо відмови ухвалити додаткове рішення залишити без задоволення.

Ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.