Справа № 202/9830/22
Провадження №2/202/641/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнка Д.В.

відповідача- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін Сандомирський Леонід Олегович про визнання спадкового договору недійсним,-

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача та третьої особи.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою за результатом розгляду якої просила суд визнати недійсним спадковий договір від 18 вересня 2021 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним Сандомирським Леонідом Олеговичем.

Заявлені вимоги були обґрунтовані тим, що позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до моменту смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 18 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та відповідачем по справі було укладено спадковий договір, згідно умов якого остання взяла на себе обов`язок щодо допомоги при хворобі ОСОБА_3 , оплати комунальних послуг, організації прогулянок, забезпечення продуктами, організації похорон та встановлення пам`ятника та інше, в свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався передати, після своєї смерті, право власності на 1/2 частини квартири. Між тим, жодної умови оспорюваного вище договору відповідач не виконала. Позивач вважала що оспорюваний договір необхідно визнати недійсним, оскільки він суперечить моральним засадам суспільства, а саме: договір містить не справедливі умови (зазначені у п.10 оспорюваного договору) внаслідок яких відчужувач не має змоги їх перевірити, оскільки вони виконуються лише після смерті відчужувача. Позивач вважала, що умови (зазначені у п.10 оспорюваного договору) є недобросовісними, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та завдають шкоду відчужувачу, у зв`язку із чим позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідач у судовому засіданні повністю заперечувала проти заявлених позовних вимог.

Зі сторони третьої особи жодних заперечень, пояснень, заяв, клопотань надано не було.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

22 липня 1983 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 .

30 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально.

18 вересня 2021 року між ОСОБА_3 , як відчужувачем, та ОСОБА_1 , як набувачем, було укладено спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №4968 (далі - договір).

За умовами вказаного вище договору, відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 п.п. 1,2 договору.

Пунктом 9 вказаного договору на набувача було покладено наступні обов`язки, а саме: у разі будь-якої хвороби відчужувача допомагати йому з придбанням необхідних лікарських засобів, наданням усіх необхідних послуг, пов`язаних із лікуванням, включаючи транспортування, залучення необхідних лікарів та медичних закладів, оплата їх послуг, провідування у лікарні, тощо; оплата комунальних послуг за квартирою АДРЕСА_1 ; організація для відчужувача прогулянок на свіжому повітрі та забезпечення необхідним доглядом.

Пунктом 10 вказаного договору передбачено, що після смерті відчужувача, набувач зобов`язаний організувати поховання відчужувача за християнськими звичаями та обрядами; після спливу одного року після смерті відчужувача, але не пізніше дванадцяти місяців після спливу річного строку, встановити на могилі відчужувача надмогильну споруду; відзначити роковини смерті відчужувача.

18 вересня 2021 року ОСОБА_2 було надано нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_3 , як своєму чоловікові, на укладання та підписання ним у якості відчужувача спадкового договору з ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

1 січня 2022 року позивачем було укладено договір замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 на суму 2 200, 00 грн.

Окрім того, на ім`я позивача була складена 1 січня 2022 року накладна на оплату послуг (бригади, катафалк) у сумі 2 540, 00 грн. та на суму 13 520,00 грн. за послуги/товари з організації поховання.

У відповідності до інформаційної довідки № 315081899 від 14 листопада 2022 року квартира АДРЕСА_1 належить по 1/2 частині позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2021 року та відповідачу на підставі спадкового договору від 18 вересня 2021 року.

Позивачем було долучено до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг за період з 1 вересня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтями 1302-1304 ЦК України передбачено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Частинами 1, 2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Тобто, змістом спадкового договору може бути зобов`язання набувача виконати будь-які дії майнового або немайнового характеру. Зазначені дії здійснюються, у залежності від розпоряджень відчужувача, до або після настання його смерті і можуть полягати, в тому числі, у організації та проведенні похорон спадкодавця, наданні певним особам утримання, охороні майна відчужувача до явки спадкоємців тощо.

Частинами 3, 4 ст.1307 ЦК України передбачено, що відчужувач має право призначити особу, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після його смерті. У разі відсутності такої особи контроль за виконанням спадкового договору здійснює нотаріус за місцем відкриття спадщини.

Отже, звернувшись до суду із позовом позивач вважала, що оспорюваний спадковий договір необхідно визнати недійсним з огляду на наявність у ньому недобросовісних умов, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та завдають шкоду відчужувачу, а саме те, що умовами договору було передбачено обов`язок набувача, тобто відповідача по справі, вчинити дії після смерті відчужувача, однак останній, після своєї смерті, очевидно позбавлений можливості перевірити відповідні дії.

Проте, у даному конкретному випадку, законодавством передбачено, що за умовами спадкового договору обов`язки, за якими набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття, тобто до смерті та після смерті відчужувача.

Здійснення розпоряджень, що становлять зміст спадкового договору, може відбуватися і після смерті відчужувача, останньому надано право призначити особу, якій доручається нагляд за точністю та своєчасністю виконання розпоряджень відчужувача. Такою особою може бути як фізична, так і юридична особа. У випадку, якщо відчужувач не скористався зазначеним правом, обов`язки щодо контролю за виконанням спадкового договору покладаються на нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін Сандомирський Леонід Олеговича (м.Дніпро, вул. Шолом Алейхема, буд.4/26, прим.232-237) про визнання спадкового договору недійсним.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 29 червня 2023 року о 17 год. 00 хв.

Суддя Г.О. Кухтін