ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6667/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Котвицького В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Володька С.С.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

законного представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи 1 Виродової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі у серпні 2023 року звернулись до Дарницького районного суд м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Відповідно до розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №35011, 10.11.2003 було видано свідоцтво про право власності на квартиру . АДРЕСА_1 , згідно якого власниками зазначеної квартири на момент приватизації були: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 у рівних долях.

У подальшому 04.06.2004 ОСОБА_7 подарував належну йому 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , яка в свою чергу подарувала вказану 1/3 частки у праві власності ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_8 , належна йому 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшла до ОСОБА_4 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2017.

Таким чином, на разі власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у рівних долях.

Крім того, у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 03.12.2018.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з дитиною добровільно виїхала із квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання військових завдань, загинув у с. Мощун Бучанського району Київської області.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивачі просять суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Законний представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову.

Представник третьої особи 1 не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи 2 у судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №35011, 10.11.2003 було видано свідоцтво про право власності на квартиру . АДРЕСА_1 , згідно якого власниками зазначеної квартири на момент приватизації були: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 у рівних долях.

У подальшому 04.06.2004 ОСОБА_7 подарував належну йому 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , яка в свою чергу подарувала вказану 1/3 частки у праві власності ОСОБА_5 , що вбачається із договору дарування 1/3 частини квартири від 09.04.2012.

Після смерті ОСОБА_8 , належна йому 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшла до ОСОБА_4 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2017.

Таким чином, на разі власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у рівних долях.

У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 08.12.2012.

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 03.12.2018, що сторонами не оспорюється.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з дитиною добровільно виїхала із квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання військових завдань, загинув у с. Мощун Бучанського району Київської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

В добровільному порядку відповідача не знято з реєстрації, її прописка порушує права позивачів як власників квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Згідно ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до Правил реєстрації фізичних осіб малолітні та неповнолітні діти повинні бути зареєстровані разом з тим з батьків, з ким постійно проживають.

З урахуванням того, що після розлучення батьків малолітня ОСОБА_6 проживає за місцем проживання своєї матері ОСОБА_2 , батько дитини (співвласник спірної квартири) загинув, особистих речей відповідача у квартирі не має, вказані обставини дають право суду визнати, що вона перешкоджає позивачам як власникам квартири користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_6 в особі її законного представника ОСОБА_2 на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81,141, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 в особі її законного представника ОСОБА_2 (24123, Вінницька область, Могилів-Подільський район, с. Борівка, РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 22.12.2023.

Суддя В.Л.Котвицький