САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1154/23
Провадження №2/726/203/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

за участю секретаря судових засідань Сківернічук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, орендної плати,

У С Т А Н О В И В:

18.05.2023 Садгірським районним судом м. Чернівці отримано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, орендної плати у розмірі 52 095 гривень 58 копійок.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 07.03.2023 та постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.04.2023 у справі № 726/1896/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування житлом встановлено обставини, які відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, а саме:

-ОСОБА_1 є власником частини приміщень в гуртожитку у якому зареєстрована та проживає відповідач на підставі виданих їй ордерів, отже воно є житловим, проте між користувачем ОСОБА_2 та власником ОСОБА_1 не виникло на момент звернення до суду із цим позовом договірних відносин з приводу договору найму житлового приміщення;

-Користування спірним приміщенням відбулося з 2003 року, тривало до направлення пропозиції укласти договір й триває після цього.

Зазначає, що відповідач, як фактичний користувач відособленого приміщення № 105-Б, № 210, загальною площею 36, 2 кв.м., житловою площею 30, 0 кв.м., яке складається з двох кімнат: площею 11, 90 кв.м. та 18, 40 кв.м.; кухні площею 3,60 кв.м., туалету площею 0,90 кв.м., ванної кімнати площею 1,40 кв.м., без достатньої правової підстави за рахунок власника зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування ним.

Посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, згідно якого до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи ст.ст. 1212-1214 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Також ОСОБА_1 вказує, що реалізуючи право власності, рішенням власника від 10.06.2013 затвердила «Положення про порядок надання у користування (найм) кімнат (квартир) у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (далі Положення).

Таке Положення доводилося до відома відповідачки. Згідно п.5.2 Положення, плата за користування житлом встановлюється у розмірі, еквівалентному 3, 6 долара США за один квадратний метр орендної площі.

Враховуючи, що офіційний курс гривні відповідно долара США (середній за рік) складає 32 грн. 34 коп. за 1 долар США, виходячи із вартості одного квадратного метра житла та площі квартири, якою користується відповідач, наводить розрахунок доходу, який не отримала позивач, що становить за місяць 4 213 гривень 70 копійок (36,2 кв.м. х 116, 4, при цьому: вартість 1 кв.м. житла складає 116,4 грн., що = 32,34 х 3, 6 дол. США).

Таким чином за 12 місяців 2022 року (січень-грудень) сума становить 50 564 гривні 40 копійок (4 213,70 грн. х 12).

З урахуванням встановленого індексу інфляції (січень 2023 року 100,8 %; лютий 2023 року 100,7 %; березень 2023 року 101,5 %) сума доходу не отриманого позивачкою у вигляді орендної плати за 2022 рік, остання визначає як:

50564,40 грн. х 100, 8 % х 101,5% х 100,7 % = 52 095, 58 коп.

Таким чином, з посиланням на відповідні норми, позивач просить суд стягнути із відповідачки на її корить суму 52 095, 58 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати та сплачений судовий збір у справі.

29.05.2023 скерувала до суду клопотання у якому просила врахувати те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Про вказане зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.

Долучила також уточнений розрахунок ціни позову.

15.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кравчука Д.В. у якому вказує на необґрунтованість та безпідставність вимог позивачки. Основою цивільних правовідносин є договір, однак між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як власником нежитлових приміщень, не інувало та не існює жодного договору найму житла, а позивач не є власником житлового приміщення, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.102004 за нею визнано право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що правовідносини які склалися між позивачкою та відповідачкою не стосуються повернення виконаного за недійсним правочином, оскільки між ними не укладалося правочинів, які в подальшому було визнано недійсними, не стосуються витребування майна із незаконного володіння, оскільки ОСОБА_2 не набувала належного позивачці майна, не отримувала майна згідно будь якого зобовязання, не спричинила їй шкоди, не зберігає майно за рахунок кошів позивачки.

Просить ухвалити рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

26.06.2023 судом отримано відповідь на відзив від позивачки ОСОБА_1 у якому остання вказує на те, що відповідач не спростовує факту користування з 2003 року відособленим приміщенням № 105-Б, № 210 загальною площею 36,2 кв.м., жилою площею 30,0 кв.м., яке складається з двох кімнат: площею 11,90 кв.м. та 18,40 кв.м., кухні площею 3,60 кв.м., туалету площею 0,90 кв.м., ванної кімнати площею 1,40 кв.м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена обставина також встановлена рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 07.03.2023 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.04.2023 року у справі № 726/1896/22, які додані до позовної заяви.

Звертає увагу суду і на те, що у спірних правовідносинах мають бути застосовані висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 29.07.2019 року у справі № 927/224/18, згідно яких «... нездійснення реєстрації будівлі у Виконавчому комітеті міської ради саме як гуртожитку не свідчить про те, що спірна будівля є нежитловою, тому що на дату введення в експлуатацію гуртожитку (1978 рік) така реєстрація не здійснювалась» (Житловий кодекс УРСР введено в дію з 01.01.1984 року).

Таким чином вважає необґрунтованими та безпідставними твердження відповідача та її представника, з приводу того, що позивачка ОСОБА_3 не є власником житла за користування яким вона вимагає стягнення коштів.

Вказує і на те, що відповідач, перебуваючи в трудових правовідносинах з ВАТ «Чернівецький цукровий завод» лише три місяці, протягом двадцяти років безоплатно та безпідставно користується квартирою в гуртожитку, яка з 2004 року є приватною власністю позивачки.

Ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку, а не проживання без укладання договору. При цьому відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, не зазначає норму закону, яка дозволяє їй безоплатно користуватися чужою (позивача) приватною власністю. У позивача відсутній обов`язок утримувати відповідача, з її повнолітніми дітьми. Відповідно, користування відповідачем майном позивача - не ґрунтується на законі.

Посилається і на висновки щодо застосування ст. 1212 ЦК України, викладені у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20.

Таким чином просить позов задовільнити, а судовий розгляд проводити за її відсутності.

Позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, орендної плати отримана Садгірським районним судом м. Чернівці 18.05.2023 та того ж дня передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 19.05.2023 прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 29.05.2023. У зв`язку із ненадходженням відзиву на позов та наданням права на його подачу, у визначений судом строк з моменту отримання ухвали, судове засідання у справі відкладено на 15 червня 2023 року.

В подальшому судове засідання 15 червня 2023 року відкладено у зв`язку із надходженням відзиву у справі та наданням можливості подати заперечення на нього позивачці.

У судове засідання 29 червня 2023 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 у своїх документах, поданих по суті справи вказувала на розгляд справи за її відсутності.

Від представника відповідачки ОСОБА_4 29.06.2023 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки. Підтримав позицію, викладену у відзиві на позов та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, долучив до матеріалів справи копії ордерів.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких гуртуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку.

Згідно рішення Сдгірського районного суду м. Чернівці від 07.03.2023 у справі № 726/1896/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування житлом.

Таке рішення суду змінено постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Позивач ОСОБА_1 , у своєму позові посилається на встановлені у справі № 726/1896/22 обставини, що, відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, мають преюдиційне значення при розгляді вказаної справи.

Так, згідно встановлених апеляційним судом обставин, « ОСОБА_1 є власником частини приміщень в гуртожитку у якому зареєстрована та проживає відповідач на підставі виданих їй ордерів, отже воно є житловим, проте між користувачем ОСОБА_2 та власником ОСОБА_1 не виникло на момент звернення до суду із цим позовом договірних відносин з приводу договору найму житлового приміщення» . Також у постанові вказано про те, що «користування спірним приміщенням відбулося з 2003 року, тривало до направлення пропозиції укласти договір й триває після цього».

Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17).

Таким чином, у суду наявні підстави для визнання обставин, на які посилається позивач, як преюдиційних.

Позивач долучає до позову розроблене нею Положення про порядок надання у користування (найм) кімнат (квартир) гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у п. 5 встановлено плату за користування житловою площею в гуртожитку та за комунальні послуги.

У відповідності до п. 5.2. плата за користування житлом встановлюється в розмірі еквівалентному 3,6 (три цілих шість десятих) долара США за один квадратний метр орендованої площі. Розрахунок зроблено на підставі «Звіту про незалежну оцінку вартості 1 кв.м. виділеного в натурі нерухомого майна при здачі в оренду».

Згідно п 5.3. нарахування плати здійснюється з дати фактичного користування майном, підтвердженим датою реєстрації місця проживання «наймача» в гуртожитку. При відсутності договору найму, укладеного між «наймачем» та ВАТ «Чернівецький цукровий завод», плата стягується відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України .

Також п. 5.4. передбачено, що плата за користування, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується наймодавцем відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі 0,01% несплаченої суми за кожен день прострочення.

Також суду надано копію надісланої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пропозиції укласти договір найму житлових приміщень.

Згідно даних Довідки №49 від 02.06.2005 року відповідачка з повнолітніми дітьми ОСОБА_5 , 1992 року народження, та ОСОБА_6 , 1999 року народження, проживають з 2003 за адресою: АДРЕСА_2 , тобто у приміщені, що перебуває у їх відособленому користуванні жилою площею 30,00 кв.м, й складається з двох кімнат, розташованих на першому поверсі будинку.

Позивач також проводить розрахунок ціни позову та відповідно суми безпідставно збережених коштів орендної плати, які просить стягнути із відповідачки.

Враховуючи, що офіційний курс гривні відповідно долара США (середній за рік) складає 32 грн. 34 коп. за 1 долар США, виходячи із вартості одного квадратного метра житла та площі квартири, якою користується відповідач, наводить розрахунок доходу, який не отримала позивач, що становить за місяць 4 213 гривень 70 копійок (36,2 кв.м. х 116, 4)

При цьому: вартість 1 кв.м. житла складає 116,4 грн., що = 32,34 х 3, 6 дол. США.

Згідно наданого розрахунку позивач просить стягнути суму за 12 місяців 2022 року (січень-грудень), таким чином визначає її як 50 564 гривні 40 копійок (4 213,70 грн. х 12).

З урахуванням встановленого індексу інфляції (січень 2023 року 100,8 %; лютий 2023 року 100,7 %; березень 2023 року 101,5 %) сума доходу не отриманого позивачкою у вигляді орендної плати за 2022 рік, остання визначає як: 50564,40 грн. х 100, 8 % х 101,5% х 100,7 % = 52 095, 58 коп.

На підтвердження долучає дані про офіційний курс гривні щодо іноземних валют та про розмір індексу інфляції у 2023 році за даними Державної служби статистики України.

Разом із запереченням на відзив позивач долучає копію Наказу № 28-К від 03.11.2003, виданого ВАТ «Чернівецький цукровий завод» разом із додатком, згідно якого ОСОБА_2 (кастеляншу ЖКГ) звільнено з 03 листопада 2003 року, у зв`язку із скороченням штату, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Також суду надано копію листа ЧКОБТІ від 05.05.2005, згідно якого надано інформацію про те, що з 07.03.1997 по 02.10.2003 власником нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 був ВАТ «Чернівецький цукровий завод», а з 21 січня 2005 року по сьогоднішній день, власниками 93/100 частин вказаного нежитлового приміщення є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-3168 від 20.10.2004 (частка ОСОБА_1 47/100).

Долучено і копію клопотання ОСОБА_2 у справі № 726/876/21, у якому остання просить залучити її до участі у справі як третю особу, без самостійних вимог на предмет спору, враховуючи факт проживання її у гуртожитку на підставі ордеру.

Представником відповідача долучено копію Витягу про реєстрацію Права власності на нерухоме майно № 22043858 від 03.03.2009, згідно якого ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2004 та № 2-596/06 від 03.02.2006 належить на праві приватної власності виділене в натурі нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 26610244, номер запису 436/672 в книзі 136, смм.10.

Також до матеріалів справи долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 263175907 від 25.06.2021, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю.

Суду надано копії ордерів на заняття житлової площі у гуртожитку № 138 та № 144 від 04.08.2003, за якими ОСОБА_2 надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку ВАТ «Чернівецький цукровий завод» за адресою: АДРЕСА_3 та кімнату № НОМЕР_1 .

Вирішуючи наявний спір між сторонами та ухвалюючи рішення у справі суд керується наступними правовими нормами та приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 9 листопада 2021 року у справі № 9051680/20.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15.

Так, вищезазначеним рішенням Сдгірського районного суду м. Чернівці від 07.03.2023 у справі № 726/1896/22 з врахуванням змін внесених постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникло договірних відносин з приводу оренди житлових приміщень тобто не існує жодного договору найму житла, який б був укладений у двосторонньому порядку.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_1 є власником частини приміщень в гуртожитку у якому зареєстрована та проживає відповідач на підставі виданих їй ордерів, вказане не заперечувалося і відповідачкою.

Також знайшов своє підтвердження і факт користування відповідачкою відособленим приміщенням, що належить на праві власності позивачці, а доводи представника відповідача з приводу того, що позивачка ОСОБА_3 не є власником житла за користування яким вона вимагає стягнення коштів не є обґрунтованими.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.762 ЦК України за користування майном справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Орендна плата виникає на підставі відповідного договору, як і її розрахунок.

Тобто сума безпідставно збережених коштів повинна виходити із відповідних договорів найму.

В той же час, в даному випадку договір між сторонами укладено не було, і жодних зобов`язань у сторін не виникло, зокрема й обов`язку щодо перерахування певних платежів.

Таким чином, позивачем, у відповідності до приписів чинного процесуального закону, не підтверджено належними доказами викладених у позові обставин щодо наявності правових підстав як для отримання спірних грошових коштів, так і їх розміру, погодженого сторонами.

Будь-яких документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин позивачем також не надано.

Таким чином не можуть бути прийняті судом доводи позовної заяви, у яких позивач посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), оскільки між нею та відповідачкою не виникло договірних правовідносин щодо оренди квартири.

Сторони не заперечували те, що ОСОБА_1 є власником частини приміщень в гуртожитку у якому зареєстрована та проживає відповідач на підставі виданих їй ордерів.

ОСОБА_2 не заперечує того факту, що проживає та користується спірним приміщенням з 2003 року, однак згідно наданих суду документів остання працювала кастеляншою в ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та на період роботи їй була надана жила площа в гуртожитку по АДРЕСА_1 , а саме на підставі ордерів №138 від 04.08.2003 року - кімната №105-Б, №144 від 04.08.2003 року - кімната №210.

Тобто остання, як і її представник, звертають увагу суду на те, що користується житлом на відповідній правовій підставі.

Відповідно до ч.1 ст.122 Житлового кодексу єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

У ч.1 ст.129 Житлового кодексу визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ст. 129 Житлового кодексу).

Тобто користування жилою площею здійснюється виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла (п. 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року.

Виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи-людини, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому ( гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Тобто ОСОБА_2 законно та правомірно набула право на житло в гуртожитку, оскільки її заселення з метою постійного проживання здійснювалося в рамках закону, на підставі ордеру.

Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Факт переходу права власності на майно не спростовує законність вселення у нього та встановленого порядку користування ним.

Позбавлення такого права та виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 132 Житлового кодексу.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Тобто особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку з дотримання встановленого порядку, набуває право користування таким житлом.

Враховуючи, факт правомірності вселення та користування відповідачкою спірним приміщенням (на підставі ордеру), суд не вбачає підстав для стягнення з неї заявленої позивачкою суми коштів, як орендної плати, у розмірі 52 095, 58 грн. за період 12 місяців 2022 року, з врахуванням індексу інфляції, у відповідності до ст. 1212 ЦК України.

Між сторонами по справі відсутні договірні відносини, що не заперечує і позивач, а тому правових підстав для стягнення спірної суми у суду немає.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що «кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.».

Таким чином на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, немає підстав для стягнення із відповідача на користь позивача, понесених витрат.

На підставі викладеного, ст.ст.16, 1212 ЦК України, та керуючись ст.ст.4, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 352, 354, ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, орендної плати відмовити.

Судове рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. А. Асташев