КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року місто Київ

Справа 367/2260/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6937/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

секретар судового засідання Вєтчінова О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазур Ірини Олександрівни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2022 року (ухвалене в складі судді Карабази Н.Ф., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути суму основного боргу за позикою в розмірі 474370 грн 38 к. та 3% річних у сумі 35233 грн 64 к, а також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошову позику в сумі 18000,00 доларів США, що було оформлено розпискою складеною під час передачі грошових коштів 04 вересня 2014року, за якою було визначено строк повернення отриманих грошей 24 квітня 2015року.

Зазначена позика надавалася відповідачу для придбання житла. Після закінчення строку позики ОСОБА_2 кошти не повернув, новий строк повернення коштів між сторонами не узгоджувався.

Враховуючи те, що відповідачем своєчасно не виконано зобов`язання позивач звернувся із позовом до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за позикою в розмірі 225540,00грн. та 3% річних в сумі 34 432,01грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2599,72грн. за подання позовної заяви та 352,40грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Мазур І.О., згідно поштової відмітки, направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2022 року змінити, викласти резолютивну частину в новій редакції, а саме: Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за позикою в розмірі 474 370 грн 38 к. та 3% річних в сумі 35 233 грн 64 к.

Вказує, що рішення суду прийнято за не повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Зауважує, що встановивши правильно всі фактичні обставини справи щодо існування договору позики, вираженого у валюті - долари США та те, що відповідач не повернув грошові кошти позивачеві і право позивача порушено, суд здійснив неправильний розрахунок суми боргу.

Звертає увагу апеляційного суду, що суд першої інстанції помилково самостійно здійснив неправильний розрахунок суми заборгованості. Суд першої інстанції не звернув уваги, що договірне зобов`язання було виражене виключно в іноземній валюті - 18 000 доларів США (без встановлення гривневого еквіваленту, чи будь-якого іншого обмінного курсу).

А тому суд неправомірно вирішив, що розрахувати суму боргу треба виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 04 вересня 2014 року, а саме : 1253,88 грн. за 100 доларів США. Такий висновок нічим не обґрунтований та не відповідає закону, зокрема вимогам ч.2 ст.533 ЦК України.

Оскільки зобов`язання між сторонами було виражене за взаємною згодою, яка не суперечить законодавству - в іноземній валюті. А тому відповідач мав би повернути суму позики саме у тій валюті, в якій її було отримано.

Вказує, що звертаючись із позовом до суду позивач вимагав повернення грошового еквіваленту 18 000 доларів США у гривні станом на день звернення із позовом, що відповідає положенням ч.2 ст.533 ЦК України.

Що стосується нарахування судом 3% річних, то вважає розрахунок суду теж помилковим, оскільки взяття за основу курсу долара США до гривні - на 04 вересня 2014 року не відповідає закону та вимогам Позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2023 року для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: ОСОБА_3 - головуючий суддя, судді: Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.

07 квітня 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача ОСОБА_3, суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2022 року та встановлено учасникам справи строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу в п`ятиденний строк з моменту отримання даної ухвали.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 травня 2023 року звільнено ОСОБА_3 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем ОСОБА_3 продовжувати розгляд судової справи, було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2023 року для розгляду вказаної вище справи визначено склад колегії суддів: Желепа О. В.- головуючий суддя, судді: Кравець В. А., Мазурик О.Ф.

В подальшому суддю Кравець В.А, яка звільнилась, замінено на суддю Немировську О.В.

Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористалась.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду 20 червня 2023 року, представник позивача Ярмола А.Ю. доводи скарги підтримав.

Відповідач та його представник до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги .

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції посилаючись на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вважав, що оцінюючи подані позивачем докази та обставини справи, ураховуючи доведеність існування між сторонами грошового зобов`язання,яке дотепер не виконано відповідачем, позивач довів порушення його прав, а тому борг має бути стягнутий в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату отримання боргу , що становить суму 225540,00грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних суд першої інстанції керуючись ст. 625 ЦПК України та правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вважав, що поданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки Офіційний курс гривні до долара США встановлений Національним Банком України на 04 вересня 2014 року становить 1253,88 грн. за 100 доларів США, на 25 квітня 2022 становить 2253,11 грн. за 100 доларів США. Тому суд першої інстанції вважав, що слід стягнути з відповідача 3% річних за період із 25 квітня 2015 року (наступний день після закінчення терміну повернення позики по 22 березня 2018 року (день подачі позовної заяви) в сумі 34 432,01грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Задовольняючи частково позов, суд вважав встановленими такі обставини, 04 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено договір позики у формі розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримав у борг, 18000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 24 квітня 2015 року (а.с.9).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання відповідачем грошового зобов`язань за договором позики, дійшов вірного висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, шляхом стягнення в судовому порядку з відповідача грошового еквіваленту 18 000 доларів .

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, судом вірно встановлено, що права позивача порушені, однак при визначенні розміру заборгованості у гривневому еквіваленті суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Судом встановлено, відповідно до договору позики від 04 вересня 2014 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що ОСОБА_2 отримав у борг, 18000 доларів США (а.с. 113).

Відповідно до укладеного договору позики сторонами визначено валюту договору долари США.

Сторонами не визначено порядок повернення коштів в гривнях з прив`язкою до певної дати (дати отримання або повернення), тому в даному випадку враховуючи те, що позивач звернувся із позовом до суду в якому просив стягнути суму боргу в гривневому еквіваленті на час звернення з позовом до суду, має бути застосовано положення статті 533 ЦК України за яким сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом долара США на день платежу (повернення позики).

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в гривневому еквіваленті 18000 доларів США по курсу Національного Банку України на день платежу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині нарахування 3 % річних на суму боргу, вираженого в гривнях на дату передачі грошей..

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, враховуючи те, що в борг відповідач брав 18 000 доларів США, три відсотки має бути обраховано саме на цю суму.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 18 000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 25 квітня 2015 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови апеляційного суду, що становить 2979 дні, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 18 000,00 доларів США х 2979 дні х 3 : 100 : 365 = 4 404,33 долари США.

Отже, враховуючи зміст позовних вимог колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку ст.625 ЦК України в гривневому еквіваленті 3 % річних 4 404,33 долари США по курсу Національного Банку України на день платежу.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача в гривневому еквіваленті 18000 доларів США основного боргу, 3 % річних 4 404,33 долари США по курсу Національного Банку України на день платежу.

При цьому апеляційна скарга задовольняється частково, оскільки апеляційним судом не визначається конкретна сума в гривнях яка підлягає стягненню, а зазначається сума боргу в доларах, яка буде визначена в гривнях на дату виконання рішення суду, - на день повернення грошей.

Саме таке формулювання резолютивної частини рішення суду відповідає ст. 533 ЦК України та умовам договору, укладеного між сторонами в даній справі.

Також підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні із даним позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5096 грн 04 к. (а.с. 1) та за заяву про забезпечення позову у сумі 352 грн 40 к. (а.с.25), також за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 7644 грн 06 к. (а.с.161,182).

Тому, враховуючи положення ст.141 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5096 грн 04 к., за подання заяви про забезпечення позову у сумі 352 грн 40 к. та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 7644 грн 06 к., а всього 13092 грн 50 к.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мазур Ірини Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2022 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) в гривневому еквіваленті 18000 доларів США основного боргу, 3 % річних -4 404,33 долари США по курсу Національного Банку України на день платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) 13092 грн 50 к. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 червня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська