ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 522/14088/20

провадження № 61-1420св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Наталія Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), в якому, після зміни предмету позову, просила:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 серпня 2019року, індексний номер 48319146;

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 15 серпня 2019 року № 104, укладений між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»;

- визнати недійсними результати відкритих електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2019-07-01-000014-b в частині лоту (складу лоту), що стосується продажу кредитного портфелю: Право вимоги за договором кредитної лінії від 29 березня 2007 року №497;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та іпотечними договорами від 15 серпня 2019 року, укладений між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округуМельник Н. О. й зареєстрований у реєстрі за №11230;

- припинити право іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 серпня 2019 року, вчинене на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 серпня 2019року № 11230.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року у справі №2/1522/8661/11 з неї на користь ПАТ «Імексбанк» стягнуто заборгованість за договором кредитної лінії від 29 березня 2007 року у розмірі 67 943,92 євро та пеню 87 246,82 грн.

15 серпня 2019 між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір про відступлення прав вимоги № 104, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 497 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», та договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округуМельник Н. О. й зареєстрований у реєстрі за № 11230.

20 серпня 2019 року приватний нотаріус внесла запис про іпотеку № 32891674, відповідно до якого іпотекодержателем нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , визначено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», підставою виникнення іпотеки визначено договір про відступлення прав вимоги, серії 11230, виданий 15 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Мельник Н. О.

Вважає, що право грошової вимоги за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 497 не перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», вказаний договір є недійсним, а, відтак, недійсним є й договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Зазначала, що договір уступки права вимоги від 15 серпня 2019 року № 104 укладався за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 18 липня 2019 року, згідно з яким придбано кредитний портфель, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами забезпеченими іпотекою, транспортними засобами та такими, що не забезпечені заставою (всього 92 позиції) згідно додатку до цього протоколу. Однак, жодна позиція додатку не містить інформації щодо її заборгованості.

Крім того, за договором від 15 серпня 2019 року, що укладений між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», останнє відступило право щодо простроченої кредиторської заборгованості на суму 60 693,92 євро, заборгованості за нарахованими відсотками на суму 279,00 євро та прострочену заборгованість за нарахованими відсотками на суму 63 391,44 євро (разом 124 364,69 євро). Однак вказана вимога суперечить встановленим у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року обставинам та фактам і сумі боргу.

Факт наявності лише договору відступлення права вимоги не дає змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки відсутні докази перерахування товариством суми за відступлені банком права вимоги. Крім того, у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг (зокрема, на здійснення валютних операцій), на фінансову установу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з чинним законодавством.

Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48319146 від 20 серпня 2019 року.

Визнано недійсним договір № 104 про відступлення прав вимоги від 15 серпня 2019 року, укладений між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та визнано недійсними результати відкритих електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2019-07-01-000014-b в частині лоту (складу лоту), що стосується продажу кредитного портфелю: Право вимоги за договором кредитної лінії від 29 березня 2007 року №497.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та іпотечними договорами від 15 серпня 2019 року, укладений між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Мельник Н. О. й зареєстрований у реєстрі за № 11230.

Припинено право іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 серпня 2019 року, індексний номер: 48319146, вчинене на підставі договору про відступлення права вимоги від 15 серпня 2019 року, серія та номер 11230.

Суд першої інстанції виходив із того, що з укладенням оспорюваних договорів про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою - банком, що має право на здійснення операцій із надання фінансових послуг у валюті, на юридичну особу -товариство, яке не може надавати фінансові послуги у валюті, отже, фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до товариства, яке не є відповідною до вимог закону фінансовою установою.

Суд також дійшов висновку, що відступлення прав за іпотечним договором банк міг вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором у валюті) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ТОВ «ФК «Довіра і Гарантія» бути не може.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження того, що договори від 15 серпня 2019 року про відступлення ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, згідно з якими відбулася заміна особи у зобов`язанні, укладені із порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для визнання їх недійсними. Оскільки інші вимоги є похідними, вони також задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд також зазначив, що за наявності розбіжностей між розміром переданої новому кредитору вимоги й розміром заборгованості за кредитним договором, позивачка не позбавлена права заперечувати проти такої вимоги, водночас такі обставини не можуть бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 461/2900/11, від 14 лютого 2018 року в справі № 756/668/15-ц, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11, від 11 жовтня 2019 року в справі № 910/13731/17, від 10 листопада 2020 року в справі № 638/22396/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи.

Апеляційний суд не звернув увагу на те, що укладений договір про відступлення права вимоги від 15 серпня 2019 року за своєю юридичною природою є договором факторингу. Сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи, оскільки відступлення права вимоги є одним із обов`язкових елементів відносин факторингу. Ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Оспорюваний договір укладений з порушенням вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, і це, відповідно до статті 203 ЦК України, зумовлює його недійсність.

Доводи інших учасників справи

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало пояснення, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд урахував, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором за його ознакою є договором, за яким банк у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на ТОВ «ФК «Довіра і Гарантія» як новий кредитор. ТОВ «ФК «Довіра і Гарантія» не набуло права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги за кредитним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 рокупоновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Приморського районного суду міста Одеси цивільну справу № 522/14088/20 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Імексбанк», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Наталія Олександрівна, про визнання правочинів недійсними та скасування запису про державну реєстрацію іпотеки.

Зупинено дію постанови Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року до закінчення касаційного провадження.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 29 березня 2007 року Акціонерний комерційний банк «Імексбанк» (далі - АКБ «Імексбанк») та ОСОБА_1 уклали договір кредиту, за яким остання отримала кредит у розмірі 95 000,00 євро зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 28 березня 2014 року.

За договором іпотеки, укладеним 02 квітня 2007 року між АКБ «Імексбанк» та ОСОБА_1 , остання передала в іпотеку банківській установі трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 76,3 кв. м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року у справі № 2/1522/8661/11 на користь ПАТ «Імексбанк» з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2007 року у розмірі 67 943,92 євро та пеню, нараховану за неналежне виконання зобов`язань, у сумі 87 246,82 грн.

На підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-07-01-000014-b, який сформовано 18 липня 2019 року з продажу лоту № GL3N24695, а саме: кредитного портфеля, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитним договорами, в тому числі і прав вимоги за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 497, переможцем аукціону стало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Згідно з платіжним дорученням від 14 серпня 2019 року № 284004893 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» сплатило на користь ПАТ «Імексбанк» 4 170 553,73 грн, призначення платежу: протокол від 18 липня 2019 року № UA - EA-2019-07-01-000014-b.

15 серпня 2019 року між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 18 липня 2019 року № UA-EA-2019-07-01-000014-b, укладено договір відступлення прав вимоги. У цей же день між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мельник Н. О. за № 11230.

Відповідно до пункту 88 додатку № 1 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» придбало права вимоги за договором кредитної лінії від 29 березня 2007 року № 497 за ціною 34 690,47 грн.

Згідно з витягом з додатку 1 до договору про відступлення прав вимоги від 15 серпня 2019 року відступлено право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за договором від 29 березня 2007 року № 497 (валюта євро) з простроченим тілом 60 693,92 євро; строковими відсотками 279,33 євро; простроченими відсотками 63 391,44 євро, загальною заборгованістю на дату проводки 124 364,69 євро; всього у гривнях - 3 509 449,80 грн; та право вимоги до іпотекодавця ОСОБА_1 за іпотечним договором від 02 квітня 2007 року.

20 серпня 2019 рокуприватний нотаріус внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нового іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Також суди встановили, що на момент укладення оспорюваних правочинів кредитні зобов`язання за кредитним договором від 29 березня 2007 року боржник ОСОБА_1 не виконала, борг не повернула.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження рішення постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 461/2900/11, від 14 лютого 2018 року в справі № 756/668/15-ц, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11, від 11 жовтня 2019 року в справі № 910/13731/17, від 10 листопада 2020 року в справі № 638/22396/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з електронних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) не вбачала підстав для відступу від висновків, викладених у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22)Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

У справі, яка переглядається, позивачка, зокрема оспорює дійсність цієї угоди в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 761/4416/20 (провадження № 61-18003св21).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору»

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 11 листопада 2022 року у справі № 761/4416/20.

Установивши, що ОСОБА_1 не довела, що оспорювані нею правочини укладені з порушенням вимог закону та її прав, а також не довела наявність обставин, які відповідно до положень статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання їх недійсними, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, тому вони також задоволенню не підлягають.

Висновки, зроблені апеляційним судом, узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду у подібних справах, застосовані правові позиції є релевантними. Судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить від доказування.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом тих обставин, що оспорюваний договір є договором факторингу є необґрунтованими та спростовуються установленими у цій справі обставинами, за якими оспорюваний позивачкою правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України.

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається) (див. постановуВеликої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20). Тому доводи касаційної скарги з цього приводу суд відхиляє.

Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 року зупинено дію постанови Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун