Справа № 344/7804/19
Провадження № 22-ц/4808/642/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря: Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 14 березня 2023 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно,

встановив :

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулась в суд до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з позовом про визнання за нею права власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Позов обгрунтовано тим, що її батько ОСОБА_7 був власником та проживав разом із членами своєї сім`ї у вищезазначеному будинковолодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після чого відкрилась спадщина на належне йому майно. Оскільки спадкодавець заповіт не склав, вона є спадкоємицею за законом першої черги. Крім позивачки спадкоємцями першої черги є також його діти ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Проте, вони на майно не претендують, оскільки у встановлений законом строк не заявили про свої права.

Позивачка зазначила, що відповідно до вимог статей 529, 549 ЦК УРСР прийняла спадщину у визначеному законом порядку шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження майном, продовжуючи проживати та користуватись спірним будинковолодінням. Зокрема вона проводила в будинку ремонт, забрала та використовувала речі побутового вжитку спадкодавця. Крім того, їй 08.10.2003 першою Івано-Франківською нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на інше спадкове майно - автомобіль марки ВАЗ-2103.

Однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння.

За наведених обставин просила позов задовольнити.

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в якому просила визнати за нею право власності на частки на будинковолодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Посилається на те, що вона, як спадкоємець першої черги, не відмовлялась від спадщини. Вважає, що вона прийняла спадщину, оскільки проживала разом з батьком на час його смерті. Про те, чи прийняв її брат ОСОБА_5 спадщину, їй невідомо. Відтак, на думку ОСОБА_1 , вона з сестрою ОСОБА_3 повинні спадкувати спірне будинковолодіння в рівних частках.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2019 року до участі в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом у якості співвідповідача залучено ОСОБА_6 .

В жовтні 2019 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. Зазначила, що вона є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 та також відноситься до спадкоємців першої черги. З огляду на це нею подана заява про прийняття спадщини. Проте матеріали спадкової справи знаходяться в Державному нотаріальному архіві. За життя спадкодавець не оформив право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що відповідно унеможливило для спадкоємців право власності на належну їм спадщину.

Оскільки ОСОБА_5 не претендує на спадкове майно, просила визнати за нею право власності на 1/3 частку спірного будинковолодіння.

В свою чергу ОСОБА_5 23 жовтня 2019 року подав зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що прийняв спадщину за покійним батьком, оскільки продовжував проживати та користуватись спірним будинковолодінням після його смерті. Крім того, ним подавалась заява до нотаріальної контори.

Зазначає, що у спірному будинку проживала його сестра ОСОБА_3 , яка також вступила в спадщину. Однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів вони були позбавлені можливості оформити право на спадщину.

Вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спадщину після смерті батька не прийняли, оскільки в спадковому будинку не проживали та у встановленому законом порядку не вступили в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. Обидві сестри після одруження в період 1973-1978 років живуть окремо, хоча і прописані в спірному будинку.

Відтак, просив визнати за ним право власності на частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2019 року позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2023 року задоволено первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вказує, що ОСОБА_3 , заявляючи первісний позов, послалась на обставини відсутності правовстановлюючого документа, а не його втрату. При цьому не надала ні копії правовстановлюючого документа, ні доказів звернення до органів реєстрації з запитами щодо реєстрації права власності за спадкодавцем на спірний будинок. На вказані обставини суд уваги не звернув. На думку апелянта, у випадку відсутності документа, позивач не вправі вимагати визнання права власності на таке майно, з огляду на відсутність реєстрації права власності.

ОСОБА_1 звертає увагу, що на день смерті ОСОБА_7 вона також проживала разом з ним у спірному будинковолодінні, що підтверджується копією будинкової книги та паспортом з реєстрацією від 02.07.1988 року. На її думку, вона фактично вступила у володіння частиною спадкового майна, яка їй належить згідно закону, як спадкоємцю першої черги.

За наведенних обставин просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати за нею право власності на частини спірного будинковолодіння.

Представником ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу подано після закінчення встановленого судом строку на його подання і клопотання про продовження строку при цьому не заявлено.

В силу вимог статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У зв`язку з цим апеляційний суд залишає цей відзив без розгляду.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча вони належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення названих осіб, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із неявкою учасників справи не вбачає.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів. Крім того, зазначив, що в Івано-Франківському міському суді на розгляді перебуває справа 344/6201/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на автомобіль ВАЗ2103, 1978 року випуску. Отже, передчасним вважав висновок суду першої інстанції про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_7 тільки ОСОБА_3 . Вважає, що достатнім доказом фактичного вступу ОСОБА_1 у володіння спадковим будинком є її реєстрація в цьому будинку на час смерті спадкодавця.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Марущак В.І. доводи апеляційної скарги заперечив, пославшись на законність та обгрунтованість судового рішення. Також зазначив, що у 1984 році ОСОБА_1 отримала ордер на вселення в кімнату гуртожитку в АДРЕСА_2 та проживала там і після смерті спадкодавця. Хоча заявниця і не знялась з реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, проте вона фактично не вступила в управління майном і відповідно не прийняла спадщину.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 , суд виходив з того, що відповідно до вимог статей 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позивачка прийняла спадщину у визначеному законом порядку, тобто шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном у зв`язку з тим, що продовжувала там проживати та користуватися спірним будинковолодінням, проводила ремонт в ньому, забрала та використовувала речі побутового вжитку покійного, тощо. Проте, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів в нотаріальному порядку не оформила свої спадкові права.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з того, що позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не підтвердили належними доказами прийняття ними спадщини в порядку та строки, встановлені статтею 549 ЦК УРСР. Так, ОСОБА_5 06 жовтня 2003 року подав до державної нотаріальної контори заяву про те, що спадщину він не приймає і не буде звертатися в суд для продовження строку на прийняття спадщини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2022 року, залишеним без змін Івано-Франківським апеляційним судом 08 вересня 2022 року по справі №344/9166/21, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про продовження строку для прийняття спадщини. ОСОБА_1 , на думку суду, на надала доказів прийняття спадщини у спосіб , передбачений статтею 549 ЦК УРСР.

З цими висновками колегія суддів погоджується.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 13.03.1999 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6 т.1).

Після його смерті відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, зокрема на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями майна ОСОБА_7 є його діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6

07 жовтня 2003 року на підставі заяви ОСОБА_3 нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №02-10.

08.10.2003 року державним нотаріусом Бігун В.В. видане Свідоцтво про право на спадщину за законом за № 1-1918 на автомобіль ВАЗ 2103, 1978 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 236 т. 1).

06 жовтня 2003 року ОСОБА_5 подав нотаріусу заяву про те, що він спадщину не приймає і звертатись в суд для продовження строку на прийняття спадщини не буде (а.с. 215 т.1).

ОСОБА_6 з заявою до нотаріуса про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на будинок звернулася тільки 17.05.2021 року, тобто майже через 22 роки. Постановою Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 04.06.2021 року №988/02-31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , рекомендовано звернутися до суду з позовом про продовження строку подачі заяви про прийняття та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с. 16 т.2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2022 року, залишеним без змін Івано-Франківським апеляційним судом 08 вересня 2022 року по справі №344/9166/21, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про продовження строку для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_7 (а.с. 69-76 т.2).

При цьому суд виходив з того, що позивачка не звернулась у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, оскільки в матеріалах відповідної спадкової справи така заява відсутня. А подана позивачкою заява про посвідчення її підпису на заяві про прийняття спадщини не є заявою про прийняття спадщини і не може такою вважатися, дійшов висновку, що позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів того, що протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після померлого батька у неї існували перешкоди для прийняття спадщини і причини пропуску такого строку є поважними.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

В даній справі преюдиційним є факт того, що ОСОБА_6 не прийняла спадщину, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому не підлягає доказуванню у розглядуваній справі, в якій також беруть участь ті ж сторони.

14 березня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало померлому ОСОБА_7 , а саме частини будинку та земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 216 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_3 04 жовтня 2018 року виготовила технічний паспорт на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-10 т.1).

Постановою Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 25.01.2019 року №198/02-31 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що нею не надано оригінали правовстановлюючих документів з реєстрацією у відповідних органах державної влади про належність домоволодіння ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.241 т.1).

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18) зазначено, що «згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась».

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР передбачав фактичне прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року справі № 448/754/18(провадження № 61-2636св22).

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Обгрунтовуючи вимоги первісного позову, ОСОБА_3 послалась на те, що прийняла спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком, вступивши в управління та володіння будинковолодінням по АДРЕСА_1 . На підтвердження заявлених вимог нею були подані копія будинкової книги про зареєстрованих осіб в даному житлі осіб з 1958 по 2016 роки, інвентарну справу з генеральним планом забудови земельної ділянки по АДРЕСА_3 та технічний паспорт на будинковолодіння від 04 жовтня 2018 року.

Відтак, позивачка фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті батька, оскільки зберігала у себе оригінали правовстановлюючих документів на спадковий будинок, користувалась будинком для свого та своїх членів сім`ї проживання, що відповідає вимогам статті 549 ЦК УРСР.

Крім того, 08.10.2003 року вона отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом за № 1-1918 на автомобіль ВАЗ 2103, 1978 року випуску, що підтверджує фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна і розглядається як прийняття всієї спадщини.

Обставини щодо прийняття ОСОБА_3 частини спадщини інші сторони не запереречували.

Проте, ОСОБА_1 в свою чергу посилалась на те, що також прийняла частину спірного будинковолодіння, оскільки після смерті спадкодавця продовжувала там проживати.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрована з 02 липня 1988 року за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується записами в будинковій книзі та паспорті (а.с. 40- зворот, а.с. 46-зворот а.с. 64 т.1).

Проте, сама по собі реєстрація в спірному будинковолодінні не свідчить про фактичний вступ ОСОБА_1 в управління або володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_7 .

Натомість, у позовній заяві ОСОБА_5 зазначено, що його сестри ОСОБА_6 та ОСОБА_1 після одруження в 1973-1978 роках виїхали з спірного будинковолодіння та після відкриття спадщини туди не повернулись. Вказане підтвердив в судовому засіданні представник ОСОБА_3 , зазначивши, що перепрописка відповідачів і членів їх сімей за дійсним місце проживанням не здійснювалась по причині внесення батьківського будинку у список на знесення з наданням всім зареєстрованим жильцям квартир.

ОСОБА_1 не надала достатніх доказів на підтвердження заявленого позову, які б надали можливість суду достовірно встановити вступ у володіння та управління спадковим майном в шестимісячний строк після смерті спадкодавця.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що нею в судовому порядку оскаржується видача ОСОБА_3 08 жовтня 2003 року Свідоцтва про право на спадщину за законом за № 1-1918 на автомобіль ВАЗ 2103, 1978 року випуску, не спростовує відсутність доказів щодо прийняття спадщини. Більше того, як вбачається з ЄДРСР вказаний позов поданий після ухвалення оскаржуваного рішення.

Оскільки заявниці було відомо про існуюче право на спадщину з часу її відкриття, проте, протягом 20 років вона жодних дій щодо прийняття спадщини не вчинила, колегія погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на те, що за відсутності правовстановлюючого документа у спадкодавця позивачка не має права на задоволення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, колегія відхиляє.

Як встановлено судом, у ОСОБА_3 були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тому нотаріус відмовила у видачі свідоцтва на спадщину.

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов`язкової реєстрації таких прав.

Право власності на збудоване до набрання чинності зазначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що до збудованих до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. А документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року,є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц.

У справі, що переглядається, спірний житловий будинок було побудовано у 1954 році.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_3 було надано документи, які свідчать про належність спадкодавцю конкретного спадкового майна, зокрема копію інвентаризаційної справи, в якій міститься генеральний план забудови земельної ділянки, акт оцінки цього будинковолодіння та відомості внутрішніх обмірів площ приміщень будівництва. З цього убачається, що основна інвентаризація закінченого будівництвом зазначеного будинку та надвірних будівель була проведена у 1959 році.

Відтак, на час будівництва та завершення будівництва спірного житлового будинку до 05 серпня 1992 року, реєстрація права власності на нього не вимагалась. А згідно діючого Порядку належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його основної технічної інвентаризації, проведеної у 1959 році, і виданий у подальшому на ім`я ОСОБА_3 за результатами його поточної технічної інвентаризації.

Схожі висновки висловлені в Постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 207/2386/16-ц.

Колегія зауважує, що судом першої інстанції не встановлено також обставин щодо прийняття спадщини ОСОБА_7 та підстав для визнання за ним права власності на частину спадкового майна. Тому місцевий суд дійшов до правильного висновку про те, що однієї тільки реєстрації позивача у спірному будинку недостатньо для висновку про прийняття ним спадщини.

Згідно з частинами першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що з апеляційною скаргою ОСОБА_5 не звертався, не наділяв апелянта повноваженнями на представництво своїх інтересів, підстав для перегляду рішення в цій частині на предмет його законності та обгрунтованості колегією суддів не встановлено.

Відтак, колегія суддів вважає, що судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Отже, підстав для скасування рішення суду за наведених апелянтом доводів немає.

З огляду на це, апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2023 року