Справа № 502/2167/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Березнікова О.В.,

за участі секретаря судового засідання Нанєвої А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що вона разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , вона 3/4 частки, ОСОБА_2 1/4 частки, відповідно до заповіту ОСОБА_3 від 03.09.1993, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте спадщину за заповітом ОСОБА_3 після її смерті прийняли проте належним чином не оформили. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , колишній чоловік позивачки, помер. Після його смерті відкрилась спадщина, а саме на 1/4 частку вказаного нерухомого майна. Позивачка спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла, оскільки проживали разом більше п`яти років до часу його смерті, вели спільне господарство, тобто є спадкоємцем четвертої черги. Право власності на вказаний житловий будинок належним чином зареєстровано не було. Правовстановлюючі документи на будинок відсутні. У зв`язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом.

Просить суд визнати за позивачкою право власності на спірний житловий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А1 житловою площею 34,2 кв.м. та загальною площею 71,4 кв. м., бані літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, убиральні літ. Ж, сараю літ. З, надвірних споруд - № 1-4, І, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги визнали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок спадкодавець ОСОБА_3 за життя заповіла позивачці у розмірі 3/4 частки та ОСОБА_2 , тоді ще чоловіку позивачки згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 , 1/4 частки.

Позивачка (3/4 частки) та ОСОБА_2 (1/4 частки) відповідно до ст. 534 та 549 ЦК УРСР є спадкоємцями за заповітом та є таким що спадщину прийняли, проте не оформили її належним чином, зокрема на вказаний спірний будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , колишній чоловік позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4 .

Таким чином після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частку будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Позивачка, відповідно до ст. 1264 ЦК України, є спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_2 та фактично прийняла спадщину, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки більше п`яти років проживала зі спадкодавцями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про встановлення фактів від 06.10.2023.

Спадкові справи після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджено відповіддю Ренійської державної нотаріальної контори від 08.12.2023.

На спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складено технічний паспорт. Рік побудови будинку та прибудов (надвірних споруд) 1956-1990 роки.

Оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок відсутні, оформити право власності в нотаріальному порядку не можливо, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності.

Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Слід зазначити, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права.

Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами.

З технічного паспорту на спірний будинок чітко встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1956 рік.

Отже, у судовому засіданні повністю знайшов своє підтвердження факт, що позивачка є спадкоємцем за заповітом в розмірі 3/4 частки вищенаведеного житлового будинку після смерті ОСОБА_3 , спадщину прийняла проте не оформила, а також є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , який мав право на 1/4 частки за вказаним заповітом у зазначеному майні, право на яке також не оформив, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

Обраний позивачами спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 19, 76-81, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А1 житловою площею 34,2 кв.м. та загальною площею 71,4 кв. м., бані літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, убиральні літ. Ж, сараю літ. З, надвірних споруд - № 1-4, І, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Березніков