ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/9032/21 Головуючий суддя І інстанції Маньковська О. О.
Провадження № 22-ц/818/2219/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року, у справі за позовом АТ "Харківобленерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року АТ «Харківобленерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 9 577,81 грн. та стягнення з відповідача понесених судових витрат.

Позов мотивовано тим, що власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , яка користується електричною енергією за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Споживачем електричної енергії, ОСОБА_1 станом на 31.12.2018 року утворилася заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 9577,81 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року позов АТ "Харківобленерго" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь акціонерного товариства суму заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 9577 грн. 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь акціонерного товариства «Харківобленерго», судовий збір в розмірі 2270,00 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача витрати пов`язані із апеляційним оскарженням рішення, що складаються з сплаченого гонорару у сумі 5120,00 грн, судового збору у сумі 3405,00 грн, а також судові витрати понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції 8960,00 грн, а всього 17845,00 грн.

Вказала, що матеріали справи не містять підтвердження нарахованої суми заборгованості. Крім того, відповідач вказує, що вона не проживає та ніколи не проживала за адресою: АДРЕСА_1 , не користується послугами, які надає позивач, що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року. У квартирі безпідставно проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме вони отримували та користувались наданою послугою. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування квартирою.

Зазначила, що позивач спеціально розрахував суму боргу за нібито спожиту відповідачем електричну енергію саме за період з 25.11.2018 по 31.12.2018 року для того, аби оминути вимоги цивільного законодавства щодо позовної давності.

У письмовому відзиві на скаргу представник позивача ОСОБА_4 просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На обґрунтування вказала, що місце проживання власника квартири не впливає на обов`язок утримувати належне йому майно та відсутність договору про користування електричною енергією не може бути підставною для звільнення позивача від оплати житлово-комунальних послуг. Крім того, представник позивача зазначив, що всупереч встановленим нормам закону, працівники АТ «Харківобленерго" продовж тривалого часу не мали доступу до засобу обліку, а також самим споживачем не здійснювалась передача фактичних показів лічильника щомісяця. Виходячи з останніх відомих товариству показів, а саме - 519631 та показів, які були зафіксовані зі слів представника споживача - 5025371, і було нараховано заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 5740 кВт год на суму 9577,81, на підтвердження чого додано довідку абонента від 30.12.2021 р.

Щодо припущення ОСОБА_1 , що позивач спеціально розрахував суму боргу за нібито спожиту відповідачем електричну енергію саме за період з 25.11.2018 по 31.12.2018 року для того, аби оминути вимоги цивільного законодавства щодо позовної давності, зауважує, що ОСОБА_1 не враховано що з 12.03.2020 по 30.06.2023 на території України було встановлено карантин згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 та від 09.12.2020 №1236. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559. 681, 728, 786. 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На цьому неодноразово наголошував також Верховний Суд у постановах від 07.09.2022 справі №679/1136/21, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 06.05.2021 у справі №903/323/20. Трирічний строк позовної давності у даній справі почав перебіг з грудня 2018 року та мав спливти у грудні 2021 року. Однак, 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», який автоматично продовжив строки, передбачені ст. ст. 257, 258 ЦК України, на строк дії карантину. Тобто, фактично трирічний строк позовної давності з урахуванням закінченням строку дії карантину мав спливти у лютому 2025 року.

Щодо доводів скарги про те, що відповідач ніколи не проживала у квартирі АДРЕСА_2 та не зобов`язана сплачувати комунальну послуги, зазначає наступне.

Вказує, що статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 у справі №757/29813/17-ц, не проживання відповідача у квартирі, яка належить на праві

класності та факт відсутності її реєстрації у цій квартирі не звільняє особу, як власника

квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Як вбачається з рішення Комінтернівського районного суду від 02.04.2020 у справі

№641/3772/18 згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 28.08.2016 квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 на підставі іпотечного договору, виданого 08.06.2012 ПН ХМНО ОСОБА_5 реєстровий №1756, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 28.08.2016 (згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вищевказане рішення суду набрало законної сили 07.08.2020).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу у апеляційному провадженні у розмірі 5 120,00 грн, у суді першої інстанції у загальному розмірі 8 960,00 грн та судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн.

Зауважує, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки повноваження адвоката Поліщука О.Л. не підтверджені документами, які визначені ч. 4 ст. 62 ЦПК України. В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1413 від 13.11.2006, яке не є належним документом на підтвердження повноважень адвоката як представника відповідача, що є додатковою підставою для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у суді першої інстанції було заявлено до стягнення з позивача витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8 960,00 грн, які складаються з витрат із сплаченого адвокату гонорару у сумі 7 680,00 грн за складення відзиву на позовну заяву та сплаченого адвокату гонорару у розмірі 1 280,00 грн за складення повідомлення про судові рішення, що стосується предмету спору в рамках даної справи, а всього 8 960,00 грн (як зазначено у відзиві на позовну заяву). При цьому, ОСОБА_1 жодним доказом не підтверджено гонорар адвокату у розмірі 1 280,00 грн за складення повідомлення про судові рішення, що стосується предмету спору в рамках даної справи. Усі процесуальні документи у даній справі підписані ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі взагалі відсутнє будь-яке нормативно-правове обґрунтування позиції відповідача, що викликає сумнів у складенні цих документів адвокатом. Варто відмітити також той факт, що ціна позову у даній справі складає 9 577,81 грн, в той час як відповідач заявляє до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у загальному розмірі 8 960,00 грн та в апеляційному провадженні у розмірі 5 120,00 грн, що є неспівмірно зі складністю справи та ціною позову. Тому враховуючи законність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції від 07.09.2023, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на ОСОБА_1 в силу ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи.

Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень до неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що вона не укладала письмовий договір про надання послуг з постачання електричної енергії.

Так, згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 з 26.08.2016 року належить на праві власності відповідачці.

Споживач зобов`язаний оплатити отримані ним житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14).

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

У разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

Враховуючи, що відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі та те, що обов`язок утримувати майно покладений на власника майна, беручи до уваги, що вищевказана квартира з 26.08.2016 року належить на праві власності відповідачці, суд критично оцінює посилання відповідача на те, що остання не укладала договір про надання послуг з постачання електричної енергії.

Враховуючи, що споживачем не здійснювалась передача фактичних показів лічильника щомісяця, у зв`язку із чим, за проведеним контрольним оглядом були зазначені показання 5025371, суд критично оцінює заперечення відповідача та приймає до уваги надані позивачем розрахунок та довідку як належні та допустимі докази.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом на підставі наявних у справі доказів встановлені наступні обставини.

Як вбачається з Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 з 26.08.2016 року належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.6).

Пунктом 1 частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до вимог статті 633 ЦК України публічний є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до частини першоїстатті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 1статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Абзацом п`ятим пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про ринокелектричної енергії» встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

У відповідності до пункту 13 Перехідних положень вказаного Закону, передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.

Постановою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 жовтня 2018 року № 1268 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих не побутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» покладається виконання функції універсальної-послуги на закріпленій території. Згідно Переліку постачальників універсальних послуг на території Харківської області, таким постачальником визначено ПрАТ «Харківенергозбут». За відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України позивач має ліцензію торгівлі електроенергією.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі - договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (далі - споживач) постачальником універсальних послуг (далі - постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання споживача до цього договору. Умови цього договору є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.

Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, комерційна пропозиція, копія ліцензії на провадження відповідної діяльності та копії інших документів Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» розмішені на його сайті для публічного доступу: zbutenergo.kharkov.ua.

Згідно з п. 5.10 договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг оплата рахунка постачальника має бути здійснена споживачем у строк, визначений в комерційній пропозиції, яка є додатком 3 до цього договору. За умовами п. 3 комерційної пропозиції розрахунковим періодом є календарний місяць; оплата електричної енергії, в тому числі послуги з розподілу електричної енергії, здійснюється споживачем один раз за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом), на підставі виставленого рахунка споживачу постачальником, в якому зазначаються сума до сплати за електричну енергію, в тому числі послуги з розподілу електричної енергії.

Відповідно до п. 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов цього договору та пов`язаних з постачанням електричної енергії послуг згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 9.1. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.. 11 УЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Отже, споживач зобов`язаний оплатити фактично отримані ним житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14).

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України). Згідно з ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст.68 ЖК України плата за надання цих послуг повинна надаватися не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, і із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з вимогами ст.530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином i у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.162 Житлового кодексу України, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги по затвердженим в установленому порядку тарифам та в строки, встановлені договором або законом.

Враховуючи, що відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі та те, що обов`язок утримувати майно покладений на власника майна, беручи до уваги, що квартира АДРЕСА_2 з 26.08.2016 року належить на праві власності ОСОБА_1 , суд критично оцінює посилання відповідача на те, що остання не укладала договір про надання послуг з постачання електричної енергії.

Відповідач зазначає, що вона не проживала та не користувалась квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року та заявою про набуття права власності на квартиру та про припинення надання послуг з енергопостачання.

Однак, відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2017 року, постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.(а.с.22-38).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Стрельченко Олени Володимирівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволено. Проте, постановою Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2018 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, згідно якого у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Стрельченко Олени Володимирівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено. Вказане рішення залишено без змін поставною Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.07.2020 року (а.с.39-68).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення залишені без задоволення ( а.с.69-74).

Тому, колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що вона не є власником, не проживає, а тому не повинна сплачувати за надані комунальні послуги, відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року встановлено, що з матеріалів справи не вбачається, що відповідачі, втративши право власності на житло, продовжують проживати в квартирі, порушуючи права позивача ОСОБА_1 на право володіння, користування, розпорядження вищевказаною квартирою, яка належить йому на праві власності, що надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України( а.с.69-74).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2017 року, постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 року, встановлено, що позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено факт проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.22-38).

Відповідач в своїх запереченнях посилається на заяву про набуття права власності на квартиру та про припинення надання послуг з енергопостачання. Проте, період за який утворилась заборгованість становить з 25.11.2018 року по 31.12.2018 року, а заява про набуття права власності на квартиру та про припинення надання послуг з енергопостачання датована та направлена на адресу позивача - 24.03.2021 року (а.с.91-93).

Згідно з розрахунком суми боргу за спожиту електричну енергію АТ «Харківобленерго» заборгованість утворилась за період з 25.11.2018 року по 31.12.2018 року. Враховуючи, що заява про набуття права власності на квартиру та про припинення надання послуг з енергопостачання датована та направлена на адресу позивача 24.03.2021 року, тобто за межами періоду заборгованості заявленого до стягнення

Щодо доводів скарги відповідача, що розрахунок не містить належного підтвердження нарахованої суму заборгованості, є необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як доказ, колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем у відповіді на відзив вказано, що всупереч встановленим нормам закону, працівники АТ «Харківобленерго" продовж тривалого часу не мали доступу до засобу обліку, а також самим споживачем не здійснювалась передача фактичних показів лічильника щомісяця. Виходячи з останніх відомих товариству показів, а саме - 519631 та показів, які були зафіксовані зі слів представника споживача - 5025371, і було нараховано заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 5740 кВт год на суму 9577,81, на підтвердження чого додано довідку абонента від 30.12.2021 р.

Як вбачається з розрахунку сума боргу за спожиту електричну енергію АТ «Харківобленерго» за період з 25.11.2018 року по 31.12.2018 року за абонентом (особовий рахунок № НОМЕР_3 ), що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 утворилася заборгованість за спожиту електричну енергію станом на 31.12.2018 року у сумі 9577,81 грн. (а.с. 5).

Розрахунковим періодом за договором про постачання електричної енергії є календарний місяць (п.5.10 договору).

Також підтверджується довідкою абонента від 30.12.2021 року, станом на 31.12.2018 року за проведеним контрольним оглядом, зазначені показання 5025371, витрата 5740 (а.с.187).

Відповідно до п. 8.6.2, 8.6.5 розділу 8.6 глави VII Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311 (в редакції від 20.03.2020 № 716), індивідуальні побутові споживачі зобов`язані щомісяця зчитувати фактичні покази зі всіх лічильників, встановлених на об`єкті споживача, для яких відсутня можливість дистанційного зчитування даних, та надавати їх відповідному оператору системи розподілу або ППКО (у ролі ОЗД) в один із таких способів:1) через особистий кабінет на сайті оператора системи розподілу або ППКО (у ролі ОЗД); 2) за телефоном чи іншими електронними засобами; 3) шляхом зазначення цих показів у сплаченому рахунку; 4) через особисте звернення або іншим зручним та прийнятним для сторін способом згідно з укладеним договором. У разі неотримання до початку четвертого календарного дня місяця, що настає за розрахунковим, показів лічильника та за умови, що лічильник електричної енергії не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний обсяг розподілу та споживання електричної енергії по споживачу за розрахунковий місяць визначається розрахунковим шляхом за значенням середньодобового обсягу споживання.

Згідно з п. 5.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ), оператор системи має право: на безперешкодний доступ (за пред`явленням представником службового посвідчення) до розрахункових засобів вимірювання електричної енергії, що встановлені на об`єктах споживачів та інших учасників роздрібного ринку, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності оператора системи.

Згідно з п. 5.1.2 ПРРЕЕ, оператор системи зобов`язаний: проводити не рідше одного разу на 6 місяців контрольний огляд засобів комерційного обліку споживачів відповідно до затверджених графіків.

За вимогами п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», «Правилами роздрібного ринку електричної енергії», затвердженими постановою Національної комісії від 14.03.2018 року №312.

Відповідно до п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Виходячи з положень ст.ст.526,626-631 ЦК України, укладений договір є обов`язковим для належного виконання сторонами відповідно до його умов, ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, оскільки споживачем не здійснювалась передача фактичних показів лічильника щомісяця, у зв`язку із чим, за проведеним контрольним оглядом були зазначені показання 5025371, тому суд першої інстанції правильно прийняв до уваги розрахунок та довідку як належні та допустимі докази, тому доводи скарги з цього приводу колегія суддів відхиляє.

Щодо доводів скарги про застосування наслідків спливу строків позовної давності, колегія суддів їх відхиляє та зазначає наступне.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 та від 09.12.2020 №1236. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559. 681, 728, 786. 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.09.2022 справі №679/1136/21, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 06.05.2021 у справі №903/323/20, які колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі, які є аналогічною за обставинами у цьому питанні. Трирічний строк позовної давності у даній справі почав перебіг з грудня 2018 року та мав спливти у грудні 2021 року. Однак, 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», який автоматично продовжив строки, передбачені ст. ст. 257, 258 ЦК України, на строк дії карантину.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апелянтом всупереч вимог ст..ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за надані послуги.

Будь-яких доказів на спростування розрахунку розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання позивачем послуг відповідачу, матеріали справи також не містять

Таким чином, оскільки відповідач фактично отримував послуги, за які не було сплачено, тому безпідставними є його заперечення про відсутність заборгованості.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії О.В.Маміна.

Н.П.Пилипчук.