Дата документу 14.06.2023 Справа № 335/8538/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8538/21 Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/965/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання договору недійсним, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Діджи фінанс», ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. про визнання договору недійсним, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію, в якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 19.03.2021р. між ТОВ «Діджи фінанс» та ОСОБА_3 , з припиненням права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності № 57190392 від 19.03.2021р., за яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

У червні 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну підстав позову та надана позовна заява в новій редакції. Згідно до нової редакції позовної заяви позивач вимоги обґрунтував тим, що 19.03.2021 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого право власності на зазначену квартиру перейшло до ОСОБА_3 . Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. та зареєстрований за № 657. Нотаріусом на підставі зазначеного вище договору були внесені відповідні відомості до реєстру речових прав на нерухоме майно.

На думку ОСОБА_1 зазначений договір купівлі-продажу є незаконним та має бути визнаний недійсним. Як зазначає позивач, проаналізувавши надану нотаріусом реєстраційну справу можна зробити висновок, що письмова вимога про усунення порушень не надсилалася на визначену в договорі іпотеки адресу для листування: АДРЕСА_2 . В матеріалах реєстраційної справи містяться документи про направлення вимог на адресу знаходження предмету іпотеки, але вказана адреса не зазначена як контактна в договорі іпотеки, і не може вважатися належною для листування, тим більше, якщо брати до уваги те, що відповідачі в своїх відзивах зазначають, що позивач за адресою предмета іпотеки не проживав та квартиру, що є предметом іпотеки, не використовував. Фіскального чеку про відправку листа, транспортної накладної, повідомлення про отримання листа, чи конверту, з яких би вбачалися номер поштового відправлення для відстеження та інформація про відправлення за адресою: АДРЕСА_2 , нотаріусу не подано та в реєстраційній справі відсутні.

Також, іпотекодержатель мав довести нотаріусу факт наявності невиконання кредитного договору, що зроблено не було, і нотаріусу навіть не був поданий борговий документ, а саме, кредитний договір № 564-01/К-07 від 05.09.2007р., а був наданий зовсім інший кредитний договір - № 565-01./К-07 від 05.09.2007р., з іншими умовами та кредитними сумами і, якщо врахувати, що відповідач міг придбати право вимоги за договором № 565-01/К-07 від 05.09.2007р., то це не означає, що він має право вимагати виконання кредитного договору № 564-01/К-07 від 05.09.2007р.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.13 глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, ціна продажу предмета іпотеки має бути встановлена за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем, у разі недосягнення згоди щодо ціни продаж предмета іпотеки здійснюється за ціною, не нижчою за встановлену незалежною оцінкою, що підтверджується відповідним актом про оцінку. Сторони в п. 1.3 договору іпотеки дійшли згоди відносно оцінки предмету іпотеки, і ця оцінка становить 215 000,00 грн., а в оскаржуваному договорі купівлі-продажу встановлена зовсім інша сума 159 872,00 грн., що є порушенням зазначеної норми законодавства.

Також ОСОБА_1 вказав, що ТОВ «Діджи фінанс» не мало жодних прав вимоги відносно кредитного договору № 564-01/К-07 від 05.09.2007р. Так, як вбачається з п. 4.3 та 1.7 договору про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта банку, права вимоги, які відступаються на користь АТ «Делта банк», зазначені в додатку № 2 до цього договору. Проте, вказаний додаток відсутній в реєстраційній справі, що свідчить про те, що він не надавався нотаріусу, що, в свою чергу, говорить про те, що нотаріус не отримувала документ, в якому зафіксовано, що передані до АТ «Дельта банк» саме права вимоги по кредитному договору № 564-01/К-07 від 05.09.2007р. Також відсутній вказаний договір і в п. 1.3 зазначеного договору про передачу активів, де відображаються всі кредитні зобов`язання, які є предметом укладеного договору. Як вбачається з п. 1 договору про відступлення прав вимог, сторонами якого є АТ «Дельта банк» та ТОВ «Діджи фінанс», всі права вимоги, які відступаються, зазначаються в додатку № 1 до цього договору. Але, потрібно зазначити, що вказаний додаток відсутній в реєстраційній справі, отже, він не надавався нотаріусу, що, в свою чергу, свідчить про те, що нотаріус не отримувала документ, в якому зафіксовано, що передані до ТОВ «Діджи фінанс» саме права вимоги по кредитному договору № 564-01/К-07 від 05.09.2007р.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Позовна вимога про припинення права власності заявляється, оскільки, по-перше, того вимагають норми діючого законодавства, які визначають, що рішення про визнання недійсним договору може бути ухвалене лише з одночасним визнанням, зміною чи припиненням речових прав, а, по-друге, позивач не може заявляти вимогу про застосування реституції правочину, оскільки вказані наслідки можуть стосуватися лише сторін цього правочину, а позивач не є стороною оскаржуваного договору, і в даному випадку ефективним та правильним способом захисту є визнання договору недійсним з припиненням права власності, оскільки він до укладення оскаржуваного договору був власником спірної квартири і, тим більше, що ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» саме такий спосіб захисту права і передбачає.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд:

1. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.03.2021р. між ТОВ «Діджи Фінанс» та ОСОБА_3 , з припиненням права власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру.

2. скасувати рішення про державну реєстрацію права власності № 57190392 від 19.03.2021р., за яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ТОВ «Діджи Фінанс», ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В., про визнання договору недійсним, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію, відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушені норми процесуального прав та неправильно застосовані норми матеріального права, тому просить рішення суду скасувати частково, ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити частково та визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 19.03.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ОСОБА_3 , з припиненням права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що адресою для листування в договорі іпотеки визначено: АДРЕСА_2 . В матеріалах реєстраційної справи містяться документи про направлення вимог на адресу знаходження предмету іпотеки, але вказана адреса не зазначена як контактна в договорі іпотеки, і не може вважатися належною для листування, тим більше якщо брати до уваги те, що відповідачі в своїх відзивах зазначають, що позивач за цією адресою не проживав.

Крім того, скаржник зазначає, що судом було відмовлено в задоволенні позову виходячи з того, що права позивача не порушені. Вказаний мотив суду є відмовою у доступі до правосуддя та порушенням права на справедливий суд, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого права власності, яке було порушено внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Вказує, що якщо в договорі іпотеки було передбачене іпотечне застереження, відповідно до якого в разі порушення кредитного зобов`язання та дотримання передбаченої законом процедури може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, то це не означає що іпотекодавець позбавляється права у випадку реалізації такого застереження шляхом звернення стягнення, оскаржувати таке звернення стягнення, якщо воно здійснено з порушенням законодавства.

Щодо мотивів суду відносно того, що сам позивач зазначав у своїх запереченнях, поданих під час розгляду справи № 336/2992/13-ц, що надав працівнику ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк» довіреність від 03.12.2008 року на здійснення продажу заставного майна, то видача довіреності не може позбавляти позивача права захищати свої права у випадку їх порушення. Вказана довіреність жодного відношення до оспорюваного договору не має, вона вже давно припинила свою дію, і оскаржуваний договір не укладався на її підставі, вона видавалася особам, які жодного відношення до оспорюваного договору не мають.

Від представників ТОВ «Діджи Фінанс» Романенко М.Е. та представника ОСОБА_3 адвоката Балика П.О. на адресу апеляційного суду надійшли відзиви, в яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ТОВ «Діджи Фінанс» - Казанака М.В., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що позов є необґрунтованим, оскільки позивач не довів порушення своїх прав укладенням оспорюваного договору, а тому, позов задоволенню не підлягає. Заявлені ОСОБА_1 похідні позовні вимоги щодо припинення права власності на квартиру, як наслідок визнання договору недійсним, та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не підлягають задоволенню, оскільки у задоволенні основної вимоги відмовлено.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, позивач, не будучи стороною цього договору, вважав його таким, що суперечить положенням законодавства.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 Цивільного кодексу України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18).

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом про визнання договору купівлі - продажу недійсним, стороною якого він не є, вказуючи, що зазначений договір суперечить положенням законодавства. У цій справі позов про визнання недійсним договору подала особа, яка не була стороною цього договору заінтересована особа.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За змістом статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 564-01/К-07 на придбання нерухомості. За умовами вказаного договору банківська установа надала ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 40 000, 00 доларів США (в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 05.09.2007 року - 202 000,00 гривень) з нарахуванням процентів за користування кредитом в межах кредитної лінії з розрахунку 12,0 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 04.09.2027 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами був укладений іпотечний договір № 564-01/2-07, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., за реєстровим № 555. Згідно умов договору іпотеки іпотекодавцем було передано в іпотеку Банку нерухоме майно - однокімнатна квартира, загальною площею - 30,5 кв.м., житловою площею - 16,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Іпотекодавцем є позичальник.

Кредит придбано ПАТ «Дельтабанк» в ТОВ «Укрпромбанк» на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., реєстровий № 2258.

У 2013 році ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2013 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (справа № 336/2991/13-ц).

Під час розгляду справи № 336/2991/13-ц судом згідно мотивувальної частини рішення суду встановлено, що «..під час звернення до суду банківська установа приховала той факт, що між кредитором та відповідачем ОСОБА_1 була домовленість стосовно того, що банківська установа буде здійснювати реалізацію заставного майна, тобто квартири АДРЕСА_1 , а грошові кошти при здійсненні реалізації зазначеної квартири будуть зараховані на користь банківської установи, як погашення кредиту та виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № 564-01/К-07 від 05.09.2007 року. В підтвердження зазначеного ОСОБА_1 на ім`я ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк» була видана довіреність від 03.12.2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрована в реєстрі за № 7005. ОСОБА_1 банківській установі було віддано ключі від вказаної квартири та доручено ОСОБА_6 (працівнику ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк») здійснити продаж належної відповідачу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 . Реалізація квартири здійснювалася банківською установою більше п`яти років, але не зрозуміло за яких об`єктивних причин зазначена квартира так і не була реалізована. Відповідач ОСОБА_1 намагався також шукати покупців на цю квартиру, але банківська установа відмовилася від цієї пропозиції, мотивуючи це тим, що саме банк буде здійснювати реалізацію квартири за ціною, яка його буде влаштовувати… Таким чином, банківська установа безпідставно звернулася до суду щодо стягнення з відповідачів грошових коштів у розмірі 14002,29 гривень, оскільки до вимог чинного законодавства України захист прав банківської установи реалізується у спосіб шляхом звернення стягнення на майно, як того вимагають Закони України «Про заставу» та «Про іпотеку». Ніякої інформації про подальшу долю заставного майна банк суду не надав, доказів того, що квартира не була реалізована, чи була реалізована за ціною, меншою ніж сума боргу суду також надано не було. Розрахунок заборгованості суду не надано. Беручи до уваги, що позовну заяву банківською установою пред`явлено до суду у 2013 році та враховуючи положення ст. 3 ЦК України, якою передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» щодо стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_1 зі свого боку виконав обов`язки за договором, надавши ОСОБА_6 (працівнику ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк») довіреність від 03.12.2008 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстровану в реєстрі за № 7005 на здійснення продажу заставного майна. Поважність причини щодо неналежного здійснення продажу квартири банківською установою має бути доведена в суді саме банком, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона має довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За таких обставин суд вважає, що банківською установою неправомірно та безпідставно нараховані штрафні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору, оскільки право на реалізацію заставного майна ОСОБА_1 було надано банківській установі 03.12.2008 року, а позов до суду було пред`явлено в 2013 році, без зазначення причин та обставин звернення стягнення на заставне майно…»

Під час розгляду справи № 336/2991/13-ц ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подавалися до суду заперечення, в яких ОСОБА_1 наведені обставини щодо того, що право на реалізацію заставного майна ОСОБА_1 було надано банківській установі 03.12.2008 року і ОСОБА_1 особисто подавав заперечення проти позову, у яких вказав, що «...між сторонами фактично був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя та застосована процедура позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Отже, відповідач ОСОБА_1 надав позивачеві право від свого імені продати будь-якій особі предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу..».

02.09.2020 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ПАТ «Комерційний банк «Дельтабанк» було укладено Договір № 2303/К/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 1609. Право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки ТОВ «Діджи фінанс» придбав з відкритих електронних торгів (у складі кредитного портфелю), внаслідок чого було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги № 2303/К/1 від 02.09.2020 року.

Отже, ТОВ «Діджи фінанс» набуло право кредитора за кредитним договором № 564-01/К-07 від 05.09.2007року, який був укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та позичальником, а також право іпотекодержателя за договором іпотеки № 564-01/П-07, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за реєстровим № 555, який був укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та іпотекодавцем, про що було внесено відомості до Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач у вимозі повідомив позивача, що у відповідності до положень/умов кредитного договору та іпотечного договору, враховуючи норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель, яким є ТОВ «Діджи фінанс», має право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ТОВ «Діджи фінанс» має право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодержателя.

Враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором, відповідно до умов кредитного договору, договору іпотеки та норм чинного законодавства України, ТОВ «Діджи фінанс» повідомило позивача, що має намір набути право власності на іпотечне майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею - 16,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Іпотекодавцем є позичальник. Для запобігання вчиненню вищезазначених дій позивачу було роз`яснено, що він вправі протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, виконати основне зобов`язання за кредитним договором, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 Закону України «Про іпотеку». Невиконання умов кредитного договору та договору іпотеки матиме наслідком застосування вищевказаних заходів для задоволення вимог іпотекодержателя, а саме, набуття у власність ТОВ «Діджи фінанс» предмета іпотеки за ціною, встановленою на момент такого набуття, з наступною реєстрацією цього права щодо зміни власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або укладення ТОВ «Діджи фінанс» з будь-якою особою договору купівлі - продажу предмета іпотеки від свого імені. Враховуючи викладене, відповідач вимагав протягом тридцятиденного строку з дня отримання даної вимоги сплатити ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором.

ТОВ «Діджи фінанс» позивачу були надіслані декілька вимог про усунення порушень основного зобов`язання та/або іпотечного договору в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», зокрема, 25.01.2021 року ТОВ «Діджи фінанс» направило на адресу позивача вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» від 13.01.2021 року № 512 (поштове відправлення цінним листом з описом вкладення, яке згідно зворотного поштового відправлення з відміткою про повернення без вручення адресату за спливом терміну зберігання повернулось до відправника - відповідача по справі. Станом на момент направлення цієї вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», заборгованість позичальника перед ТОВ «Діджи фінанс» становила 1555615,96 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 1043387,41 грн., заборгованість по процентам - 498226,26грн., комісія - 14002,29грн..

Станом на момент направлення інших вимог про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», заборгованість позичальника перед ТОВ «Діджи фінанс» становила 2299663,39 гри., з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 1597366,4 грн., заборгованість по процентам - 668177,62 грн., комісія - 34119,37 грн. Розмір заборгованості був вказаний без урахування індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, сплата яких передбачена ст. 625 ЦК України.

Суд дійшов вірного висновку, що вимоги про усунення порушення, які надсилались іпотекодавцю не були отримані позивачем без поважних причин, такі причини не зазначені ОСОБА_1 і в позовній заяві.

19.03.2021 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого право власності на зазначену квартиру перейшло до ОСОБА_3 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. та зареєстрований за № 657. Нотаріусом на підставі зазначеного договору були внесені відповідні відомості до Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як правильно зазначив суд, предметом позову ОСОБА_1 є визнання договору купівлі-продажу від 19.03.2021 року недійсним, однією з підстав якого згідно з уточненою позовною заявою є відсутність виконання ТОВ «Діджи фінанс» вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а саме, не надсилання позивачу «повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору».

Так, згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до умов договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок реалізації предмета іпотеки в будь-який спосіб, що передбачений Законом України «Про іпотеку».

Відповідач у вимозі повідомив позивача, що у відповідності до положень/умов кредитного договору та іпотечного договору, враховуючи норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель, яким є ТОВ «Діджи фінанс», має право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Діджи фінанс» має право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодержателя.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

За змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

За частиною 5 статті 38 Закону України "Про іпотеку" дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно частини 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі- продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України "Про іпотеку" (одним документом) необхідно виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" (Пункти 70, 71 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17).

Колегія погоджується з висновком суду про те, що вимоги про усунення порушення, які надсилались іпотекодавцю, не були отримані позивачем без жодних поважних причин. Досліджені судом обставини спростовують твердження позивача про відсутність повідомлення про визначений стягувачем позасудовий спосіб звернення стягнення. Так, дослідивши матеріали, що надійшли від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В., було встановлено, що усі вимоги про усунення порушень направлялись на адресу позивача цінним листом з описом вкладеного, що підтверджує належне виконання вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Суд також дійшов вірних висновків щодо неспроможними тверджень позивача, що вимога про усунення порушень в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» за адресою його місця реєстрації, яка зазначена у кредитному договорі та договорі іпотеки, не направлялася. Так, в матеріалах нотаріальної справи містяться докази направлення ТОВ «Діджи фінанс» вимог про усунення порушень на адресу: АДРЕСА_3 . Разом із тим, як первинній позовній заяві, так і в заяві про зміну підстав позову, так і в позовній заяві в редакції від 24.06.2022 року, ОСОБА_1 зазначає адресу свого проживання - АДРЕСА_3 , та обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , використовується ним як місце постійного проживання. При цьому, позивач не довів того факту, що спірна квартира є його єдиним нерухомим майном, придатним для проживання. ОСОБА_1 сам визнає факт свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, в матеріалах нотаріальної справи містяться докази направлення ТОВ «Діджи фінанс» вимог про усунення порушень на адресу: АДРЕСА_2 , яка зазначена як місце проживання ОСОБА_1 в кредитному договорі та в іпотечному договорі. Вказані докази містяться у нотаріальній справі, яка була надана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.

Отже, іпотекодержателем ТОВ «Діджи фінанс» надано належне підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що надало нотаріусу можливість встановити завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України "Про іпотеку". Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Якщо сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України "Про іпотеку", у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, такий спосіб захисту прав іпотекодержателя є саме позасудовим. Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 310/11024/15-ц.

За частинами п`ятою та шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Як встановлено судом, ТОВ «Діджи фінанс» двічі направляло на адресу позивача вимогу про усунення порушень в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», та повідомлення про перехід права вимоги за кредитним договором. У вказаній вимозі йдеться про розмір наявної заборгованості та намір ТОВ «Діджи фінанс» здійснити реалізацію майна у разі ігнорування даного листа та/або невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Судом вірно встановлено, що у п. 4.4.2 договору іпотеки йдеться, що оцінка предмету іпотеки може здійснюватися за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки. Умови договору не покладають на іпотекодержателя додаткових обов`язків погоджувати з продавцем вартість предмету перед застосуванням розділу 4 договору іпотеки (Порядок звернення стягнення та реалізація предмета іпотеки), а навпаки дають іпотекодержателю право вибору визначення ринкової вартості майна у разі прийняття рішення про звернення стягнення на іпотечне майно. Більш того, ОСОБА_1 не заперечував проти вартості реалізованого майна, а посилався на відсутність погодженої суми між іпотекодавцем та іпотекодержателем, контрозрахунок оцінки майна суду не надав.

З зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження позивача про те, що спірна квартира була продана за заниженою ціною, оскільки оцінка у договорі іпотеки вище, ніж оцінка квартири, зроблена для продажу, є необґрунтованими, оскільки у розумінні Закону України «Про іпотеку» оцінка має робитися саме на момент продажу предмету іпотеки, з метою визначення ринкової ціни, що і було зроблено іпотекодержателем. Крім того, згідно Закону України «Про іпотеку» продаж предмету іпотеки за ціною, нижче ніж ринкова, є підставою для відшкодування іпотекодавцю різниці між ринковою ціною та ціною продажу, а не для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Колегія також погоджується з висновком суду про безпідставність тверджень позивача про відсутність у матеріалах нотаріальної справи доказів, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором. Так, у матеріалах справи міститься копія довідки про стан заборгованості за кредитним договором № 564-01/К07 від 05.09.2007 року вих. №704 від 19.03.2021 року. Вказаною довідкою нотаріуса було проінформовано про факт переходу права вимоги за кредитним договором та наявний борг перед укладанням спірного договору. Згідно інформації про стан заборгованості ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором станом на 13.03.2021 (довідка вих. № 5704 про стан заборгованості за кредитним договором № 564-01/К-07 від 05.09.2007р.) заборгованість становить 1 562 853,87 грн. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність боргу за кредитним договором чи доказів, які б свідчили про вчинення всіх залежних від нього дій, що спрямовані на виконання кредитних правовідносин.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 , який не є стороною оскаржуваного договору, обґрунтовує свої позовні вимоги невідповідністю оспорюваного договору чинному цивільному законодавству, разом з тим, жодним чином не обґрунтовує наявність його порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів, не зазначає, яке конкретно його право було порушено оспорюваним договором внаслідок його укладення та не доводить належними і допустимими доказами факту порушення його прав та законних інтересів оспорюваним договором.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія погоджується з висновком суду, що фактично раніше була застосована процедура позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, про що сам позивач зазначав у своїх запереченнях поданих під час розгляду справи № 336/2992/13-ц, і ОСОБА_1 надав працівнику ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ТОВ «Діджи фінанс», довіреність від 03.12.2008 року на здійснення продажу заставного майна і право від свого імені продати будь-якій особі предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу, передав ключі від квартири, а в даному позові ОСОБА_1 не зазначено конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору та не доведено, що в результаті визнання такого договору недійсним його права будуть захищені та відновлені.

Так як недоведення позивачем порушення його права та законного інтересу внаслідок укладення між відповідачами оскаржуваного договору є самостійною підставою для відмови в позові, без необхідності встановлення обґрунтованості позовних вимог в цілому, суд першої інстанції, наводячи оцінку обґрунтування позовних вимог, правильно вважав, що попри необґрунтованість позову, у його задоволенні позову слід відмовити саме у зв`язку з відсутністю порушення прав та законних інтересів позивача.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову, а оскільки в ході розгляду справи порушення прав та законних інтересів позивача не знайшли свого підтвердження, то у суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про відсутність обставин на підтвердження наявності порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, про те, що видача довіреності від 03.12.2008 року не може позбавляти позивача права захищати свої права, щодо направлення вимог на адресу, яка не може вважатися належною для листування, спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 червня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко