печерський районний суд міста києва
07 грудня 2023 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,
при секретарі - Ємець Д.О.
У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому просить:
- стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін в розмірі 394 166 (триста дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 78 копійок.
- виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін в розмірі 394 166 (триста дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 78 копійок.
- всі судові витрати компенсувати за рахунок Відповідача.
- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у період з 01 серпня 1978 року по 09 листопада 2021 року включно ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант» на посаді начальника бригади обслуговування обчислювальної техніки.
Наказом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 09 листопада 2021 року №471-к/тр позивача було звільнено з роботи за його заявою, згідно із частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України (надалі - «КЗпП України»), у зв`язку з тим, що роботодавцем не виконується законодавство про працю, умови колективного та трудового договору, а саме - через невиплату заробітної плати.
Позивач вказує, що відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» було зобов`язане в день звільнення видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про його звільнення та виплатити всі суми, що належать позивачу.
Проте, відповідачем остаточного розрахунку з позивачем так і не було проведено.
Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 12 жовтня 2023 року №628, загальна сума заборгованості підприємства перед позивачем із заробітної плати станом на дату звільнення складає 188 159 (сто вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) гривень 02 копійки.
Крім того, як стверджує позивач, затримка відповідачем розрахунку при звільненні відбулась за період з 09 листопада 2021 року (день звільнення) по 20 жовтня 2023 року (день звернення до суду з позовом), що складає 506 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 133 310 (сто тридцять три тисячі триста десять) гривень 76 копійок (263, 46 х 506 = 133 310,76).
В той же час, позивач вказує, що з відповідача підлягає стягненню також і компенсація (індексація) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін і тарифів, що складає 72 440 (сімдесят дві тисячі чотириста сорок) гривень 18 копійок.
Окрім цього, позивач зазначає, що за час листування з відповідачем ОСОБА_1 вимушений був понести грошові витрати на оплату поштових послуг в сумі 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 82 коп., які також підлягають стягненню з відповідача.
25 жовтня 2023 року ухвалою суду було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання позивач подав заяву до суду, в якій не заперечував проти винесення заочного рішення без фіксування технічними засобами, позовні вимоги підтримав.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у відповідній заяві.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства та всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, судом встановлено, що у період з 01 серпня 1978 року по 09 листопада 2021 року включно ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
26 жовтня 2021 року позивачем було складено заяву на ім`я виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» Сороки С.В. про звільнення з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 28 КЗпП України з 09 листопада 2021 року.
Крім того, даною заявою ОСОБА_1 просив виконати всі вимоги, викладені в ст. 44, ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст. 117 КЗпП, а саме:
- виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку;
- здійснити виплату всіх нарахованих сум, що належать позивачу від підприємства з урахуванням індексації та розміру компенсації за затримку заробітної плати, в день звільнення;
- виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Наказом №471-к/тр від 09 листопада 2021 року за підписом виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» Сороки С.В., ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України внаслідок порушення підприємством законодавства про працю - у зв`язку з невиплатою заробітної плати.
Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 12 жовтня 2023 року №628, загальна сума заборгованості підприємства перед позивачем із заробітної плати станом на дату звільнення складає 188 159 (сто вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) гривень 02 копійки.
Відповідно до довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 12 жовтня 2023 року №629, середньоденна заробітна плата працівника Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» ОСОБА_1 до виплати складає 263 (двісті шістдесят три) гривні 46 коп.
Частиною 1 статті 94 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якщо окремо не вказано про інше) унормовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.
Разом з цим, з матеріалів справи, а саме довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 12 жовтня 2023 року №628, вбачається, що відповідачем не виплачено в повному розмірі позивачу заробітну плату. Більше того, даною довідкою підтверджується той факт, що відповідач не заперечує проти наявності заборгованості перед позивачем із заробітної плати у розмірі 188 159 (сто вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) гривень 02 копійки.
А тому, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» заборгованості із заробітної плати у розмірі 188 159 (сто вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) гривень 02 копійки підлягають задоволенню.
Крім того, відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати роботодавцем належних працівникові при звільненні сум.
Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 12 жовтня 2023 року №629 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують даті звільнення склала 5 236 (п`ять тисяч двісті тридцять шість) гривень 46 коп. При цьому, середньоденна заробітна плата працівника Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» ОСОБА_1 до виплати складає 263 (двісті шістдесят три) гривні 46 коп.
Так, позивач у якості відправної точки для нарахування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні бере дату звільнення, а саме 09 листопада 2021 року.
Проте, аналіз змістовної конструкції статті 116 КЗпП України в поєднанні зі статтею 117 КЗпП України дає можливість прийти до висновку, що початком нарахування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні повинен вважатися наступний день після звільнення працівника.
Таким чином, підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 листопада 2021 року (наступний день після звільнення) по 07 грудня 2023 року (дата ухвалення рішення), з розрахунку середньоденної заробітної плати, яка складає 263,46 грн. (263,46 грн. середньоденна заробітна плата * 539 робочих днів = 142 004,94 грн.).
Отже, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача складає 142 004 (сто сорок дві тисячі чотири) гривні 94 коп.
Також, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Згідно з п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).
Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, а саме - розрахункових листків стосовно ОСОБА_1 , останньому Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» перестало виплачувати заробітну плату, починаючи з липня 2019 року. А тому, суд, беручи до уваги розрахунок позивача щодо індексу зростання цін на споживчі товари, прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) у розмірі 72 440 (сімдесят дві тисячі чотириста сорок) гривень 18 коп.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить одночасно:
- стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін в розмірі 394 166 (триста дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 78 копійок, та
- виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін в розмірі 394 166 (триста дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 78 копійок.
Суд зазначає, що в спірних правовідносинах ефективним способом захисту порушеного права є саме вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованість із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін.
В той час, як вимога щодо виплати на користь позивача зазначених у позові сум фактично дублює за своїм змістом і характером вимогу щодо стягнення з відповідача грошових коштів, та в розумінні норм чинного процесуального законодавства, даний спосіб захисту не вплине на відновлення порушеного права позивача.
Беручи до уваги вищезазначені обставини, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача щодо виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки при звільненні на момент постановлення судового рішення в суді та заборгованості із заробітної плати з урахуванням її індексації на індекс споживчих цін в розмірі 394 166 (триста дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят шість) гривень 78 копійок.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 140 ЦПК України, розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи та підготовки до її розгляду, а саме: витрати на оплату поштових послуг в сумі 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 82 коп.
На підтвердження вказаних витрат позивачем долучено до матеріалів справи:
Отже, позивачем надано докази на понесення ним витрат на оплату поштових послуг, пов`язаних з направленням відповідачу документів, що стосуються підготовки до розгляду справи на загальну суму 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 82 коп.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 128 (сто двадцять вісім) гривень 41 коп., що складають витрати на оплату поштових послуг.
Також, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3941 грн. 67 коп.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р.№ 13 допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 21, 36, 38, 47, 115-117 КЗпП України суд, ст. ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», п. 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 07.12.2023.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА