Справа №200/820/17
Провадження №2/932/3357/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Дубовик К.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором розписки за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11 725 доларів США, що еквівалентно 428 766,84 грн.

Ухвалою суду від 24.05.2017 відкрито провадження у справі.

30.10.2017 ухвалено заочне рішення про задоволення позову.

За заявою ОСОБА_3 , ухвалою суду від 02.05.2018, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

13.02.2019 ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду 16.11.2020 справу прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І.

Ухвалою від 21.03.2022 закрито підготовче провадження та відразу розпочато розгляду справи по суті.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 (з урахуванням заяви про зміну підстав позову, поданої 03.10.2022) зазначає, що ОСОБА_5 отримав у нього у позику 11 725 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.12.2013, про що склав розписку. Оскільки грошові кошти були отримані ОСОБА_5 в інтересах сім`ї то борг є спільним для подружжя. Крім того ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після ОСОБА_5 , оскільки квартири, де зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а саме квартири під номерами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 фактично об`єднані в одну. Оскільки відповідачі не повертають борг, просить його стягнути в судовому порядку.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначає, що позов було подано ОСОБА_1 із пропуском строку позовної давності. Про договір позики їй нічого не відомо, вона не давала згоди на його укладення, такий договір не укладався в інтересах сім`ї. Тому обов`язок повернути кошти у неї відсутній.

В обґрунтування відзиву на первісний позов ОСОБА_3 наводить мотиви, аналогічні як і у зустрічному позові. Також покликається на власну добросовісність та на принципи «заборони суперечливої поведінки».

В обґрунтування відповіді на відзив на позов ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_5 отримував кошти перебуваючи у шлюбі, за грошовими коштами сім`я ОСОБА_6 приїжджала разом, ОСОБА_3 особисто просила кошти та отримувала їх.

В обґрунтування відзиву на зустрічний позов ОСОБА_1 заперечує необхідність письмової згоди ОСОБА_3 на укладення договору позики.

ОСОБА_3 подано письмову заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що його сім`я та сім`я ОСОБА_6 товаришували. Протягом тривалого часу ОСОБА_6 позичали грошові кошти у його сім`ї, зокрема на ремонт автомобілів, кошти позичалися подружжям ОСОБА_6 спільно. Оскільки стосунки були довірливі розписок не складалося. Оскільки сума позики стала великою, 28.01.2012 ОСОБА_5 склав розписку. Спочатку ОСОБА_3 обіцяла повернути борг, для чого мала продати квартиру. Проте в подальшому відмовилася повертати боргу, тому він був змушений звернутися до суду.

Представник позивача навела доводи, аналогічні заявам по суті справи.

Представник відповідача навів доводи, аналогічні заявам по суті справи.

Допитана у якості свідка ОСОБА_3 повідомила, що з 2009-2010 років не проживала із чоловіком, позичених грошей не бачила, чоловік розказував, що позичав, проте вона не знала деталей. Вона все життя працювала, чоловік всі кошти вкладав в бізнес, позивач був на підприємстві. Чоловік їй не допомагав. У неї було авто, за яке вона виплачувала кредит, проте авто викрали в 2009 році, воно знайшлося в 2014 році. Власні потреби та потреби сина вона забезпечувала самостійно. Вона була в нормальних відносинах із позивачем, обіцяла повернути борг, але боргів було забагато. Переоформлення квартири на свідка ОСОБА_7 здійснював чоловік. У чоловіка була коханка, він випивав, у нього був інсульт.

Обставини, встановлені судом.

Позов ОСОБА_1 надіслано до суду 28.12.2016, про що свідчить поштовий конверт у якому надійшла позовна заява та накладна кур`єрської експрес-доставки №0304528.

Згідно розписки, складеної ОСОБА_5 28.01.2012, останній взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в еквіваленті суми 11 725 доларів США та зобов`язався повернути до 30.12.2013 (оригінал на а.с.202).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2013 у справі №200/9640/13-ц, розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , укладений 08.09.1996. Прізвище позивача змінено на « ОСОБА_9 ». У рішенні встановлено, що з вересня 2012 року подружжя не підтримує шлюбних відносин. У рішенні, серед мотивів позову ОСОБА_3 , вказано, що сімейні відносини припинилися з вересня 2012 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до довідки Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 18.11.2021 та довідки зі Спадкового реєстру від 20.11.2021 спадкова справа після смерті ОСОБА_5 - відсутня.

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 28.12.2012 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , на час смерті останнього були зареєстровані у різних квартирах ( АДРЕСА_3 .

ОСОБА_5 був учасником ТОВ «Автопромлит» із часткою 90%, а також директором цього підприємства.

Згідно трудової книжки відповідача остання: з 02.04.2004 по 31.08.2010 працювала на ТОВ «Автопромлит»; з 01.09.2010 по 29.02.2012 навчалася; працювала з 26.04.2012 по 14.11.2013; з 15.11.2013 по 14.11.2016 навчалася на аспірантурі; пізніше знову працювала.

Свідок ОСОБА_10 , дружина позивача, вказала, що Грабенки їм куми, вони товаришували тривалий час. Гроші просилися та надавалася спільно подружжю ОСОБА_6 , зокрема на ремонт автомобілів, сплату боргів за комунальні послуги інші побутові питання.

Свідок ОСОБА_7 , вказала, що вона є подругою сім`ї ОСОБА_11 та була подругою сім`ї ОСОБА_6 . Сім`я ОСОБА_6 позичали кошти в різних людей, в тому числі й у ОСОБА_11 . Про борг було всім відомо, про нього розповідала й відповідач, при цьому відповідач не заперечувала свого обов`язку повернути борг. Борги створювала відповідач, оскільки тратила багато коштів на себе. Для того, щоб вберегти нерухомість Грабенків від кредиторів на свідка ОСОБА_3 оформила право власності на одну із квартир. В подальшому квартира була переоформлена на інших осіб. ОСОБА_3 визнавала борг перед позивачем, спочатку повністю, потім половину, проте з часом почала заперечувати заборгованість та почала говорити, що всі кошти були витрачені ОСОБА_5 на бізнес. Через заперечення боргу відповідачем свідок перестала із нею спілкуватися.

Свідок ОСОБА_12 вказала, що перестала спілкуватися із відповідачем, оскільки та використовує людей. Відповідач розповідала про борг перед позивачем. Близько 2012 року подружжя ОСОБА_6 проживало разом, свідок та відповідач ходили разом по магазинах, відповідач купувала дорогі речі.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що після вересня 2011 року, в дома у позивача, останній передав 2,5 тис. доларів США в користь сім`ї Грабенків на ремонт їхньої спільного автомобіля, при цьому була й відповідачка.

Свідок ОСОБА_14 повідомив, що відповідач жила бідно, всі їй допомагали. Він був присутнім при тому, що ОСОБА_5 , взимку 2012 року, взяв у позивач кошти за які вони купили матеріал для виробництва ОСОБА_5 - ТОВ «Автопромлит». Останній пив, усі кошти витрачав на підприємство, проживав із відповідачем.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що з 2002 по 2018 була сусідкою відповідача, вони постійно позичали кошти, ОСОБА_5 любив випити, у нього був бізнес - ТОВ «Автопромлит». Відповідач просила у неї грошові кошти.

Свідок ОСОБА_16 , вказав, що є сином відповідача та ОСОБА_5 , вони з матір`ю жили бідно, позичені кошти не витрачали, їм приносили їжу. На момент позики йому було 12-13 років. Батько мав бізнес та витрачав туди всі гроші. Комунальні послуги оплачувала бабуся. Коли свідку було 14-15 років, батько перестав з ними проживати. Мати працювала. Спадщину він боїться оформляти бо батько мав багато боргів.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що працював на ОСОБА_5 , останній випивав та мав коханку. Відповідач жила бідно, всі їй допомагали. Він із ОСОБА_5 приїжджали до позивача за грошима, які відразу витрачали на потреби ТОВ «Автопромлит».

При зверненні до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 3 152,85 грн.

При зверненні до суду ОСОБА_3 сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

У відповідності до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14.04.2020 у справі №628/3909/15 (провадження№ 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

У відповідності до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі №6-539цс16 зроблено висновок, що «до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вказані висновки застосовано у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №202/5753/15-ц.

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц:

«44. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

45. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

46. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

47. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

48. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

49. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

51. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

52. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя».

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18:

«8.42. У пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

8.43. Водночас у пункті 2.1 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Отже, передусім статутний капітал та майно приватного підприємства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не в усіх випадках, а лише за умови, що це майно не є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка (якщо воно отримане, наприклад, у спадок).

8.45. Отже, проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя)».

За висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у постанові від 11.05.2021 у справі №175/3804/18, правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 в справі №390/34/17 об`єднана палата пояснила, що принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №908/1879/17.

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 №638/18231/15-ц, «отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами».

«Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном».

За приписами ч.5 ст.543 ЦК України, ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

У відповідності до ч.1 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.357 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.2 ст.255 ЦК України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

На підтвердження факту складення розписки ОСОБА_5 позивачем надано оригінал відповідної розписки. У розписці вказано як про отримання коштів так і про обов`язок їх повернути до 30.12.2013.

Відтак зміст розписки підтверджує виникнення правовідносин позики.

Виникнення у ОСОБА_5 та відповідача солідарного обов`язку щодо повернення позики не спростовано відповідачем (презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї).

Крім того вказаний факт підтверджується наступним:

1) згідно встановленої рішенням суду обставини, відповідач проживала у шлюбі та вела спільне господарство із ОСОБА_5 до вересня 2012 року (позика була отримана до 28.01.2012);

2) із показань свідків зі сторони позивача вбачається, що грошові кошти отримував ОСОБА_5 разом із відповідачем, остання була присутня при переданні коштів, не заперечувала проти цього та просила у борг, грошові кошти надавалися на різні побутові витрати подружжя ОСОБА_6 ;

3) із показань свідків зі сторони позивача, відповідач визнавала спільність боргу та свій обов`язок його повернути (доктрина venire contra factum proprium);

4) свідки зі сторони відповідача не заперечували факту позики ОСОБА_5 та вказували що кошти (називали різні суми) було витрачена на виробництво у товаристві де останній був учасником із часткою у 90% (статутний капітал товариства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя).

Показання відповідача, допитаної у якості свідка, суд оцінює критично.

По-перше, грошові кошти стягуються саме із відповідача, яка має пряму заінтересованість у вирішенні спору.

По-друге, її покази прямо суперечать показанням свідків зі сторони позивача.

Окрім того покази відповідача суперечать її попередній поведінці. Так, доводи відповідача, про час припинення фактичних шлюбних відносин, суперечать обставинам встановленим у рішенні суду про розірвання шлюбу та позиції відповідача у вказаній справі.

Також відповідач стверджувала, що із 2008 року ОСОБА_5 грошей із бізнесу до дому не приносив та їй нічого не відомо про його бізнес, проте відповідач працювала у товаристві ОСОБА_5 із з 02.04.2004 по 31.08.2010. При цьому саме у той період, зі слів свідків зі сторони відповідача, бралася позика на бізнес.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог ОСОБА_1 .

Строк повернення позики визначено до 30.12.2013. Відтак із 31.12.2013 у позивача виникло право вимоги до відповідача та розпочав свій перебіг трьох річний строк позовної давності. Строк позовної давності спливав після 31.12.2016.

Проте позов позивачем скеровано до суду через установу зв`язку 28.12.2016. Тобто даною подання позову слід рахувати саме 28.12.2016.

Відтак позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

За вказаних обставин позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Доводи позивача про набуття боргу відповідачем у спадок після ОСОБА_5 є недоведеними. Так позивачем не доведення факту спадкування відповідачем майна, вартість якого дорівнює чи є більшою, аніж борг. Проте вказана обставина на перешкоджає задоволенню позову.

Стягуючи заборгованість у гривні суд виходить зі змісту розписки за якою в борг передавалася грошові кошти в еквіваленті 11 725 доларів США. На переконання суду таке формулювання свідчить про надання боргу в національній валюті. При цьому поверненню підлягають грошові кошти в гривні, розраховані за курсом НБУ на день ухвалення рішення (11 725 * 36,5686 = 428 766,80).

Описані вище обставини також вказують на безпідставність зустрічного позову ОСОБА_3 .

Зокрема, згідно висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у постанові від 11.05.2021 у справі №175/3804/18, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід який не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Суд ще раз звертає увагу, що в межах даного спору встановлено, що відповідач була обізнана із позикою, була присутня при отриманні коштів, просила кошти у позику, визнавала обов`язок повернення позики.

Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, тому їх аналіз суд не здійснює.

Суд також стягує із ОСОБА_3 сплачений ОСОБА_1 судовий збір. Підстав для відшкодування ОСОБА_3 сплаченого ним судового збору не вбачається. Інших судових витрат не заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 задовільнити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 428 766,80 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 152,85 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 23.06.2023.

Суддя: В.І. Цитульський