ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 . Відповідач є рідним братом позивача. Після смерті матері вони із відповідачем домовилися разом піти до нотаріуса для оформлення спадщини. Проте в обумовлений день позивач не зміг піти, тому відповідач пішов самостійно. Відповідач мав повідомити позивача, якщо його явка до нотаріуса буде необхідною. Після візиту до нотаріуса відповідач повідомив, що подав заяву про прийняття спадщини від них обох. 22.09.2020 сторони звернулися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. 22.08.2020 ОСОБА_3 видали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що прийняв спадщину після матері, оскільки на момент її смерті вони проживали разом. Реєстрація місця проживання матері за іншою адресою не має значення. Тому ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою по АДРЕСА_2 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22.08.2020 ОСОБА_3 . Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою на 1/6 частину квартири за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 85-89 т.1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.11.1990 року (а.с. 13 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.10.2020, право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстроване на 1/2 частину за ОСОБА_1 та на 1/2 частину за ОСОБА_4 (а.с. 16 т.1).

Власниками земельної ділянки площею 0,0392 га (кадастровий номер :02:310:0006) для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №878715, виданого 22.10.2007 року Дніпропетровською міською радою, значаться ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 32 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.12.1998 ВАТ Дніпроспецстрой, власниками квартири по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с. 132 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (а.с. 17 т.1).

Згідно повної копії спадкової справи №89/2020, заведеної Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою після ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини 26.02.2020 звернувся відповідач ОСОБА_3 (а.с. 125 зворот т.1).

ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 з 28.06.1993 року до дня смерті; інші зареєстровані особи за цією адресою на день її смерті відсутні, що підтверджується листом Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 06.03.2020 №14/5-2791 (а.с. 131 зворот т.1).

22 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 131 т.1).

Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою 02.08.2020 ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за законом №2-989 на 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 (а.с. 141 т.1).

Постановою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 22.09.2020 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 18 т.1).

Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 від 22.01.2007, місце проживання ОСОБА_1 реєстроване за адресою по АДРЕСА_2 з 08.01.2001 (а.с.11 т.1).

Відповідно до копії довідки Квартального комітету №7 Бабушкінської районої у м.Дніпропетровську ради від 12.11.2015, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає за адресою по АДРЕСА_2 ; склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; остання є власником за даною адресою без реєстрації (а.с. 14 т.1).

Листом ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП у Дніпропетровській області від 14.07.2022 №437/3-822 повідомлено, зокрема, що ОСОБА_4 14.08.2016, 27.09.2016, 18.01.2017, 29.01.2017, 20.02.2019 зверталася до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів що мали місце за адресою по АДРЕСА_2 ; до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2016 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, яке було закрите 29.11.2016. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.10.2017 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України, яке направлено до суду (а.с. 120-121 т.1).

Поставною Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2017 у справі №200/2235/17 про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 (позивач) визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді сорока годин громадських робіт та стягнуто судовий збір в сумі 320,00 грн. Потерпілим у даній справі була ОСОБА_4 (спадкодавець), події відбувалися 17.01.2017 в будинку АДРЕСА_2 .

Місцевим судом витребувано та досліджено вказану вище справу про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі на вказану вище постанову позивач вказував про фактичний розподіл будинку АДРЕСА_2 на дві частини, однією з яких користувався він із сім`єю, іншою користувалась ОСОБА_4 . Для проникнення до частини будинку, де мешкала мати йому, позивачу, довелося розбивати скло. Також позивач вказував, що станом на 17.01.2017 ОСОБА_4 не проживала за вказаною адресою, а лише зрідка відвідувала її. Окрім цього, в матеріалах справи міститься план будинку АДРЕСА_2 із відображенням різними кольорами частин будинку, якими користувалися позивач та спадкодавець.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.04.2017 скасовано поставу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2017 у справі №200/2235/17.

У мотивувальній частині постанови апеляційного суду, зокрема, встановлено: Факт кровного споріднення осіб сам по собі не свідчить про існування у них сім`ї, оскільки згідно ч.2, ч.4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а кровне споріднення розглядається законом як не більше, ніж одна з підстав, з яких сім`я може бути створена.

Як вбачається з пояснень правопорушника ОСОБА_1 та потерпілої ОСОБА_4 , вони проживаючи в одному будинку, фактично його розділили, при цьому кожний з них користується лише тими приміщеннями, які вважає своїми та сплачує свою частку комунальних витрат окремо. Вони не мають спільного побуту, спільного бюджету та витрат, спільних прав та обов`язків сімейного характеру.

Наведені обставини свідчать про те, що, незважаючи на кровне споріднення цих осіб, сімейні відносини в них відсутні, що виключає можливість кваліфікації зазначених у постанові суду дій ОСОБА_1 як насильства в сім`ї за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне провадження щодо нього згідно п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення».

Згідно пояснень позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, під час розгляду даної цивільної справи, позивач визнав, що будинок АДРЕСА_2 дійсно фактично поділений на дві частини; він та мати користувались різними частинами будинку, які обладнані окремими кухнями, санвузлами тощо. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За положеннями частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно до частин першої та другої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року в справі №222/1109/17.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання його матері ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним за адресою по АДРЕСА_2 , як стверджується у позовній заяві.

Додана до позовної заяви копія довідки Квартального комітету №7 Бабушкінської районої у м. Дніпропетровську ради від 12.11.2015 не містить інформацію про фактичне проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 разом з позивачем, де він зареєстрований з 08.01.2001. У цій довідці лише зазначено, що ОСОБА_4 є власницею за даною адресою без реєстрації (а.с. 14 т.1).

Більше того, довідка видана у листопаді 2015 року, тобто більш ніж за чотири роки до відкриття спадщини після матері сторін в лютому 2020 року.

Інших належних письмових доказів фактичного проживання ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_2 позивачем не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

Місце проживання спадкодавиці ОСОБА_4 було зареєстроване по АДРЕСА_1 з 28.06.1993 року до дня смерті (а.с. 131 зворот т.1).

Відповідач не визнає проживання матері на час відкриття спадщини разом з позивачем по АДРЕСА_2 . Згідно пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, їхня мати ОСОБА_4 останні півтора роки до відкриття спадщини фактично проживала в смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області.

Факти численних звернень ОСОБА_4 14.08.2016, 27.09.2016, 18.01.2017, 29.01.2017, 20.02.2019 до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів, що мали місце за адресою по АДРЕСА_2 не доводять її фактичного проживання за цією адресою на час смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже останнє звернення було за рік до відкриття спадщини (а.с. 120-122 т.1).

Зазначення позивачем в апеляційній скарзі справи №200/2235/17 про адміністративне правопорушення тверджень про фактичний розподіл будинку АДРЕСА_2 на дві частини, однією з яких користувався він із сім`єю, іншою ОСОБА_4 , - не є визначальним доказом у даній цивільній справі. Обставини у справі №200/2235/17 про адміністративне правопорушення мали місце станом на 17.01.2017 року, тобто за три роки до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно пояснень сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, під час розгляду даної цивільної справи, сторони визнали, що будинок АДРЕСА_2 фактично поділений на дві частини, хоча і має спільний вхід; позивач та мати сторін, коли вона перебувала за вказаною адресою, користувались різними частинами будинку, які фактично обладнані окремими кухнями, санвузлами тощо; викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання.

Судом першої інстанції були допитані свідки. Дев`ять свідків зі сторони позивача ствердили, що позивач та його матір (спадкодавець) проживали в будинку АДРЕСА_2 . Разом із тим свідки, відповідаючи на запитання, зазначали, що ОСОБА_4 відвідувала будинок матері в Обухівці, а свідок ОСОБА_6 стверджувала, що ОСОБА_4 могла перебувати в Обухівці по 3-5 днів. Окрім того, показання всіх свідків гуртувалися на тому, що вони бачили ОСОБА_4 біля будинку АДРЕСА_2 . Також свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 зазначали, що будинок АДРЕСА_2 фактично розділено на дві частини, одна із яких була зайнята ОСОБА_4 , інша - позивачем із сім`єю.

Три свідка зі сторони відповідача ствердили, що перед смертю ОСОБА_4 проживала в Обухівці, вирощувала курей. Крім того свідок ОСОБА_10 ствердила, що ОСОБА_4 їй розповідала про те, що дружина позивача її побила та що у неї з сім`єю позивача були погані відносини.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання із своєї матір`ю на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою по АДРЕСА_2 .

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 у встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини з 21.02.2020 року по 21.08.2020 року із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 не звернувся; враховуючи недоведеність позивачем факту спільного проживання з матір`ю на час відкриття спадщини та, відповідно, прийняття ним спадщини, зокрема, у вигляді 1/2 частки належної матері 1/3 частини спірної квартири по АДРЕСА_1 і, як наслідок, недоведеність факт порушення своїх прав оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину від 22.08.2020 року №2-989, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним на 1/6 частину квартири.

Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають з наведених вище підстав, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова