Справа № 191/1078/21
Провадження № 2/191/355/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді Окладнікової О.І.,

за участю секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

представника позивача - адвоката Ліфлянчика С.І.,

представника відповідача адвоката Мантули О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінська Людмила Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

07.04.2021 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінської Людмили Миколаївни про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою судді Бондаренко Г.В. від 12.04.2021 року вказаний позов був залишений без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків.

27.04.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінська Людмила Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним.

У позовній заяві позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 . Як було з`ясовано значно пізніше, явно незаконно 26 червня 2002 року було підписано його батьком ОСОБА_4 за уже недійсним дорученням (адже довіритель на той час уже не була живою) договір дарування жилого будинку. Обдарований - він, ОСОБА_1 . Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК). Адреса житлового будинку, який був йому подарований за цим договором дарування: АДРЕСА_1 .

Оскільки його батько ОСОБА_4 , таким чином, не мав права підписувати договір дарування, тому що доручення було вже недійсним, що вбачається із свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , то договір дарування підлягає визнанню недійсним (скасуванню).

Позивач зміг отримати свідоцтво тільки зараз на підстві рішення суду, а раніше до суду не подавав, бо не мав доказів, а вони зберігалися у батька, отримати їх він зміг тільки після його смерті. Мова йде про рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2021 року.

Тепер скасування незаконного договору потрібне позивачу для відновлення законності. Щоб, зважаючи на дійсні обставини цієї справи, він міг на законних підставах вирішити, чи оформлювати спадщину після смерті матері. Якщо керуватися обставинами, які документально підтверджені на сьогодні, та законним порядком, то необхідно усунути все, що є незаконним, попри те, що він є обдарованим. Переконаний, що необхідно відновити законність.

Позивач обгрунтовано вважає, що він має право на те, щоб вирішити існуючу проблему, для чого необхідно звернутися до суду в порядку, визначеному чинним законодавством. Його батько не є відповідачем за цим позовом, так як він уже помер (у 2015 році). Вважає, що відповідачем по справі повинен бути ОСОБА_2 , з наступних підстав :

1) він є правонаступником дарувальника будинку - ОСОБА_3 згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду від 31.05.2007 р.;

2) він володіє 1/2 частиною спірного домоволодіння на підставі договору дарування № ВВЕ 251254 від 27.05.2004 р.

Ухвалою судді Бондаренко Г.В. від 28.05.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

07.07.2021 року від позивача надійшла заява, в якій він просив праву розглядати ха його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

03.10.2022 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями головуючою суддею визначено Окладнікову О.І.

23.11.2022 року ухвалою суду було витребувано у Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінської Людмили Миколаївни оригінал договору дарування житлового будинку від 26.06.2002 року АЕК №720384 для огляду та належним чином завірену копію даного договору дарування житлового будинку від 26.06.2002 року АЕК №720384.

19.12.2022 року Приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. було надано до суду належним чином завірену копію договору дарування житлового будинку від 26.06.2002 року АЕК №720384.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від.01.06.2023 року було визнано явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою за клопотанням представника відповідача.

У судові засідання 11.07.2023 року, 05.09.2023 року, 18.10.2023 року та 14.12.2023 року позивач не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

У сьогоднішньому судовому засіданні представник відповідача не наполягав на обов`язковій явці позивача, так як присутній його представник.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, зазначивши, що головною обставиною, яка свідчить про те, що договір є недійсним це те, що повірений не мав права підписувати договір дарування, оскільки довіритель вже був мертвий і довіреність фактично не мала законної сили. Тобто цей об`єкт повинен був перейти в спадкову масу і далі розподілятись серед спадкоємців. Саме тому була подана дана позовна заява. Позивач, хоч і був обдарованим, але вважає, що з метою дотримання справедливості та законності даний договір повинен бути визнаний недійсним. Нотаріус при укладанні угоди не пересвідчилась, чи довіритель живий і довіреність є чинною, можливо через те, що на той час у нотаріусів не було відкритого доступу до реєстру записів актового стану. Щодо порушення прав позивача представник також зазначив, що у позивача порушене його право на володіння, користування і розпорядження майном, та, незважаючи на те, що позивач є титульним власником, у нього немає підстав бути власником і, відтак, порушує його право, адже договір є недійсним. Хоча його треба визнавати судом недійсним, але згідно із законом він є недійсним. Крім того, позивач не може реалізувати своє право спадкоємця через те, що цей договір є недійсним. Зокрема, це майно не включається в спадкову масу і цим порушуються його спадкові права.

Відповідаючи на питання суду, представник позивача зазначив, що право власності у позивача не виникло, адже воно наразі зареєстровано, однак в порушення діючого законодавства, і на підставі недійсного договору. Нікому майно отримане за оспорюваним договором позивач не дарував.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у своїй письмовій заяві від 14.12.2023 року, яка була озвучена ним у судовому засіданні та долучена до справи. долучена відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до таких висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно договору дарування жилого будинку від 26.06.2002 року, посвідченого Лівінською Л.М., приватним нотаріусом Синельниківського нотаріального округу Дніпропетровської області, Різо Віталій Олександрович, діючи за дорученням, посвідченому державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 08.05.2002 року за реєстром №5-1436 від імені ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний договір містить підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 27.05.2004 року, посвідченого Лівінською Л.М., приватним нотаріусом Синельниківського нотаріального округу Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житловий будинок за АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному. Даний договір містить підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

31.05.2007 року по справі №2-1043/2007 Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини спірного будинку за померлою ОСОБА_3 , визнання права власності на домоволодіння по 1/8 частині за кожним: за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом, внесення змін до свідоцтва на право власності. Зокрема, визнано право власності за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 за ОСОБА_2 на 1/8 частини домоволодіння, за ОСОБА_1 на 1/8 частину домоволодіння, за ОСОБА_7 1/8 частину домоволодіння, за ОСОБА_4 1/8 частини домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , та визнано недійсним свідоцтво на 3/8 частини на право власності від 29.08.2002 року на будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_4 Іларіонівською селищною радою і записане в МБТІ у реєстрову книгу за №18, за реєстром №4039. Також в рішенні зазначено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.10.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Синельниківському району Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська по справі №204/1238/20 від 11.02.2021 року за заявою ОСОБА_1 було встановлено факт неправильності запису в Акті цивільного стану актовому записі №93 від 04.07.2002 року про смерть ОСОБА_3 , складеного Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, щодо дати смерті особи та Синельниківському міськрайонному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) внести виправлення та доповнення до актового запису №93 від 04.07.2002 року про смерть ОСОБА_3 , складеного Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, а саме виправити у графі дату смерті з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

06.04.2021 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Мністерства юстиції (м.Дніпро) було видане повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , в якому зазначена дата смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовані норми права та висновки суду

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі N 233/3516/18-ц Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У позові позивач однозначно зазначив, що «скасування незаконного договору потрібне йому для відновлення законності» та, щоб він «міг на законних підставах вирішити, чи оформлювати спадщину після смерті мами».

У судовому засіданні представник позивача також зазначив, що у позивача порушене його право на володіння, користування і розпорядження майном, та, незважаючи на те, що позивач є титульним власником, у нього немає підстав бути власником і, відтак, порушує його право, адже договір є недійсним. Також пояснив, що позивач не може реалізувати своє право спадкоємця через те, що цей договір є недійсним. Зокрема, це майно не включається в спадкову масу і цим порушуються його спадкові права.

Однак, суд, враховуючи встановленні обставини, не вбачає жодних порушень прав ОСОБА_1 в тому, що згідно оспорюваного ним договору дарування жилого будинку, він, як обдарований, став не просто одноосібним власником будинку, а й розпорядився ним на власний розсуд, уклавши в подальшому інший договір дарування, яким подарував цей же будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

У цій справі позивачем не доведено, які та ким порушені його права, адже порушення його спадкових прав є гіпотетичним, а не реальним.

Фактично позивач намагається створити підґрунтя для звернення до суду з позовом про визнання недійсним іншого договору дарування, де він є дарувальником, адже у зв`язку із цим він визначив відповідачем саме ОСОБА_2 , який, виходячи з позову ОСОБА_1 , «є правонаступником дарувальника будинку ОСОБА_3 згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду від 31.05.2007 р.» та «володіє частиною спірного домоволодіння на підставі договору дарування №ВВЕ 251254 від 27.05.2004 р.».

Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено.

Крім того, відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Також Верховний Суд у постанові від 17.05.2021 року у справі №309/2340/15-ц зазначив, що висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників, адже незалучення особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Повертаючись до змісту позовної заяви ОСОБА_1 , де вказано, що батько позивача не є відповідачем, так як він уже помер у 2015 році, то відповідачем по справі повинен бути ОСОБА_2 , який «є правонаступником дарувальника будинку ОСОБА_3 згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду від 31.05.2007 р.» та «володіє частиною спірного домоволодіння на підставі договору дарування №ВВЕ 251254 від 27.05.2004 р.», суд зазначає наступне.

Згідно із рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.05.2007 року по справі №2-1043/2007 спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 27.05.2004 року, посвідченого Лівінською Л.М., приватним нотаріусом Синельниківського нотаріального округу Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житловий будинок за АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному. Тобто на момент звернення з позовом власниками будинку, який є предметом спірного договору дарування, являються ОСОБА_2 , який являється відповідачем по даній справі, та ОСОБА_5 , яка не була залучена співвідповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність двох підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 : недоведення порушення його прав та незалучення до участі у справі ОСОБА_5 (співвласника будинку, який є предметом оспорюваного договору дарування) як співвідповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінська Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне рішення складене 22.12.2023 року.

Суддя О.І. Окладнікова