Постанова

Іменем України

19 грудня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/16192/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Іванківського районного суду Київської області

від 11 вересня 2023 року

в складі судді Слободян Н. П.

у цивільній справі №366/1344/23 Іванківського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства "Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження"

про стягнення заборгованості з виплати доплати за інтенсивністю праці, премії, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні

У С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження" (далі - ДП "ЦОТІЗ", Підприємство), в якому просив стягнути з відповідача на його користь:

суму недорахованої та не виплаченої доплати за інтенсивність роботи у розмірі 736,55 грн;

суму премії за результатами роботи за 2020 рік у розмірі 867 006,69 грн;

суму матеріальної допомоги у зв`язку зі звільненням внаслідок ліквідації підприємства у розмірі, що буде визначений після витребування документів у відповідача, але не менше 253 065 грн;

середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі, що буде визначений на дату винесення рішення, виходячи з дати завершення розрахунків та витребуваних у відповідача документів, але не менш ніж 1 012 259,84 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 16.07.2019 по 07.11.2022 він працював на посаді директора Підприємства на підставі контракту №1. 25.07.2022 року наказом №73-22 Державного агентства з управління зоною відчуження (далі - ДАЗВ), припинено ДП «ЦОТІЗ» шляхом його ліквідації. 06.09.2022 йому вручено попередження про наступне вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. А 15.09.2022 він подав заяву про звільнення із займаної посади з 15.09.2022, але відповідач відмовив у звільненні та проведення з ним розрахунку, посилаючись на те, що заява подана невчасно.

Зазначив, що 23.09.2022 він направив відповідачу заяву про пред`явлення кредиторських вимог з вимогою проведення розрахунку, однак останній на цю заяву відповіді не надав, у зв`язку з чим було подано скаргу до Головного управління Держпраці у Київській області.

Також зазначив, що 04.11.2022 Підприємство видало наказ про звільнення з 07.11.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією Підприємства, а контракт визнано розірваним на підставі пп. «ї» п. 27 розділу 5 Контракту. Копію цього наказу він отримав 08 чи 09.11.2022, однак відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а здійснив перерахування деяких коштів на рахунок 28.12.2022.

Позивач стверджував, що при розрахунку відповідач нарахував йому менше від того, що мав виплатити, зокрема помилився при нарахуванні доплати за інтенсивність, а також не нарахував та не виплатив доплату за інтенсивність роботи, погоджену ДАЗВ премію за 2020 рік та матеріальну допомогу у зв`язку зі звільненням.

Крім цього, зазначив, що внаслідок невчасно проведеного з ним розрахунку при звільненні, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь ОСОБА_1 :

недораховану та не виплачену доплату за інтенсивність роботи у розмірі 736,55 грн;

заборгованість з виплати матеріальної допомоги при звільненні згідно умов Колективного договору у розмірі 1 (однієї) середньомісячної зарплати відповідного працівника, що становить 126 532,50 грн;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн;

судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 99,20 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь держави судовий збір у розмірі 2338,92 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлення у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні про виплату йому половини матеріальної допомоги при звільненні, ймовірно помилково ототожнивши таку допомогу з одним із інших видів виплат, що в свою чергу призвело до незаконного зменшення розміру даної матеріальної допомоги вдвічі.

Судом не взято до уваги, що він має право на стягнення премії за 2020 рік безпосередньо на підставі рішення ДАЗВ, оформленого відповідним листом, в якому зазначено, останнє не заперечує щодо встановлення ОСОБА_1 премії за підсумками року за 2020 рік у розмірі 15-ти місячних окладів за фактично відпрацьований час.

Суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, всупереч ч. 5 ст. 235 КЗпП України, звузивши зміст поняття "вимушений прогул" та фактично легалізувавши примусову працю.

Зазначив, що зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 759 195 грн до 10 000 грн, суд першої інстанції не врахував обставин справи та поведінку сторін, які свідчать про відсутність підстав для такого кардинального зменшення.

Суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, але не взяв до уваги, що ці правові висновки є неактуальними з огляд на законодавчі зміни.

За вказаних обставин просив рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник позивача - Даниленко Є. М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Вважав, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення премії є законним, але в іншій оскаржуваній частині з рішенням не погоджується.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 20.03.2018 по 07.11.2022 ОСОБА_1 на різних посадах працював в ДП «ЦОТІЗ».

Позивач перебував на посаді директора Підприємства з 12.06.2018 по 07.11.2022.

16 липня 2019 року між ДАЗВ в особі Голови Петрука Віталія Вікторовича (Уповноважений орган управління) та позивачем (керівник) укладено Контракт з керівником підприємства, що є у державній власності (далі - Контракт) на термін з 17.07.2019 по 17.07.2024, згідно з яким позивача призначено на посаду директора ДП «ЦОТІЗ».

Наказом ДАЗВ від 25.07.2022 №73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» Підприємство припинено шляхом ліквідації.

25.07.2022 головою ДАЗВ сформовано попередження про наступне звільнення з посади директора ДП «ЦОТІЗ» у зв`язку з його ліквідацією. З цим попередженням позивач ознайомився під підпис 06.09.2022.

15.09.2022 позивач звернувся до Голови ДАЗВ із заявою про звільнення та вимогою про здійснення розрахунку. Заява обґрунтована скороченням штату та у зв`язку з ліквідацією підприємства, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Голова ДАЗВ за результатами розгляду заяви позивача про звільнення направив останньому листа б/н та без дати, у якому зазначив, що заява подана невчасно, що унеможливлює її здійснення.

Наказом ДАЗВ від 04.11.2022 №114-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДП «ЦОТІЗ» у зв`язку з ліквідацією Підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Пунктом 2 цього наказу Контракт визнано вважати розірваним у відповідності до пп. «ї» п. 27 розділу 5 Контракт.

Відповідно до пп. «ї» п. 27 розділу 5 Контракту, Керівник (позивач) може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи Уповноваженого органу управління, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії з інших підстав, передбачених законодавством.

Наказом ДП «ЦОТІЗ» від 07.11.2022 №157-ОС ОСОБА_1 звільнено з 07.11.2022 з посади Директора у зв`язку з ліквідацією підприємства (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Судом також встановлено, що протоколом від 10.10.2018 №2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки (далі - Колективний Договір), який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним №12 від 18.10.2018.

Згідно з листом Голови ДАЗВ від 07.07.2021 №01-2296/5-21, адресованим ДП «ЦОТІЗ», ДАЗВ не заперечує щодо встановлення ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за 2020 рік у розмірі 15 місячних окладів за фактично відпрацьований час за умови відсутності кредиторської заборгованості з виплати заробітної плати.

Зі змісту листа слідує, що розмір такої премії повинно встановити ДП «ЦОТІЗ», про що свідчить формулювання «…ДАЗВ не заперечує щодо встановлення…».

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, врахувавши положення ст. 97 КЗпП України, положення Закону України "Про оплату праці", а також врахувавши, що позивач входив до штату ДП «ЦОТІЗ» як директор, відповідно перебував на фінансуванні Підприємства, дійшов обґрунтованого висновку про застосування у цьому випадку положень Колективного договору ДП «ЦОТІЗ» при вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача премії за результатами роботи за 2020 рік.

Згідно з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №194/919/18, від 01 жовтня 2018 року у справі №487/6105/16-ц, законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено колективним договором.

Частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїх постанові від 11.10.2021 року у справі №201/532/20.

Отже, премія виплачується працівникам виключно за рішенням керівника, тобто Позивача, на якого також поширюються умови Колективного договору Підприємства.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, а також взявши до уваги, що за умовами контракту не передбачено, яким саме за формою і змістом має бути рішення про встановлення Керівнику премії (наказ, розпорядження тощо) та врахувавши положення умов Колективного договору Підприємства, який розповсюджується і на його керівника (позивача) та зміст листа ДАЗВ, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що після погодження Головою ДАЗВ розміру премії позивачу за результатами роботи за 2020 рік, виплаті Керівнику Підприємства премії повинен був передувати наказ, який мав видаватись Директором, тобто позивачем.

Проте, позивач, маючи всі законні підстави та повноваження, не видав наказ про преміювання, а відтак відповідач не мав повноважень здійснювати виплату такої премії у відповідності до умов Колективного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача премії за результатами роботи за 2020 рік, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги при звільненні, згідно Колективного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позов цій частині, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ДП «ЦОТІЗ» належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, що підтверджується п. 1.1 Статуту ДП «ЦОТІЗ» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 07.07.2020 №145-20 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 12.08.2022.

ДП «ЦОТІЗ» знаходиться в стані припинення.

Як вже вказувалося вище, протоколом від 10.10.2018 №2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки, який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним №12 від 18.10.2018.

Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «ЦОТІЗ» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження».

Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «ЦОТІЗ» від 01.12.2020 №1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані 07.12.2020 за №12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області.

Згідно з п. 5 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам ДП «ЦОТІЗ» (Додаток 7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень), при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства, його реорганізацією або скороченням чисельності працівників Підприємства, працівникам виплачується матеріальна допомога у розмірі:

5.1. Працівникам, які попрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження) з особливо шкідливими умовами праці (ОШУП): від 3 (трьох) до 5 (п`яти) років - 2 (двох) середньомісячних зарплат відповідного працівника.

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25.07.2022 №73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» припинено ДП «ЦОТІЗ», шляхом ліквідації.

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 10.08.2022 №79-22 «Про внесення змін до наказу ДАЗВ від 25.07.2022 №73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»» внесено зміни до Наказу (викладено додатки до наказу №73-22: склад ліквідаційної комісії та план заходів Підприємства у новій редакції ).

Пунктом 2 Наказу №73-22 утворено Ліквідаційну комісію ДП «ЦОТІЗ». Головою цієї комісії визначено в.о. директора ДСП «ЦСП» Котляренка О. О.

Згідно з п. 3 Наказу №73-22, встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Пунктом 5 Наказу затверджено План заходів з ліквідації ДП «ЦОТІЗ», згідно з яким, крім іншого, у п. 12 (зі змінами) визначено, що проведення погашення вимог кредиторів проводиться у термін протягом 2-х місяців з моменту закінчення строку виявлення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що позивач пропрацював в ДП «ЦОТІЗ» з 20.03.2018 року по 07.11.2022 року, тобто більше трьох та менше п`яти років, відповідно має право на отримання матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства у розмірі двох середньомісячних зарплат.

Рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржено.

Також судом встановлено, що позивач у день звільнення не працював, про що свідчить зазначений ним факт отримання копії наказу та трудової книги 08 чи 09.11.2022, що ніким не оспорюється, а також надана відповідачем копія протоколу фіксації доведення інформації або документів до відома працівників ДП «ЦОТІЗ» шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку в період дії воєнного стану від 08.11.2022 з роздруківкою переписки з позивачем у месенджер «WhatsApp».

Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за 2022 рік, останньому у листопаді 2022 року нараховано: матеріальна допомога до відпустки у розмірі 75 809 грн;вихідна допомога у розмірі 126 532,50 грн; лікарняні ФСС у розмірі 15 821,90 грн; лікарняні за перші 5 днів у розмірі 15821,90 грн.

Вирішуючи спір в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні, суд першої інстанції, встановивши, що у відповідності до вимог закону ОСОБА_1 передбачена виплата матеріальної допомоги при звільненні в розмірі 1 (однієї) середньомісячної заробітної плати, а також врахувавши, що в наказі про звільнення вже вирішено про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги в розмірі 1 (однієї) середньомісячної заробітної плати, що становить 126 532,50 грн, яка вже виплачена, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 1 (однієї) середньомісячної зарплати позивача у розмірі 126 532,50 грн, а тому обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги в цій частині.

Щодо вирішення судом спору в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, мотивуючи це тим, що після його звернення із заявою до Голови ДАЗВ про звільнення від 15.09.2022, він вважав себе правомірно звільненим і на його переконання, з цього часу обраховується вимушений прогул.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі доводи позивача, з наступних підстав.

Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може статі звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формування причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізовувати своє право на працю в іншого роботодавця.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.12.2020 №761/36220/17.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі:незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийняття на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Такі висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві перевалює підхід, за яким вимушений прогул визначаються як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізувати своє право на працю.

Верховний Суд підкреслив, що виплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені положення закону, дійшов правильного висновку, що підстави, на які посилався позивач, як на вимушений прогул, не відповідають жодній з наведених у законі підстав, які б свідчили про те, що у позивача мав місце вимушений прогул.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що звертаючись із заявою про звільнення, позивач не був позбавлений можливості виконувати роботу, його право на працю не було порушеним, а тим більше, як слідує з розрахункового листа, позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата за вересень-листопад за 2022 рік.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 116, 117 КЗпП України, а також врахувавши правові висновки Верховного Суду про застосування норм матеріального в аналогічних правовідносинах, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, врахувавши положення закону, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню не більше як за шість місяців з дня звільнення, а також врахувавши принцип співмірності, справедливий та розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10 000 грн, а відтак правомірно задовольнив частково ці позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент.

Так, згідно положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім цього, слід враховувати і той факт, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська