Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Провадження № 2-з/357/208/23
У Х В А Л А

іменем України

26 грудня 2023 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши заяву Білоцерківської міської ради про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2023 року Білоцерківська міська рада в особі міського голови Геннадія Дикого звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна літеру «А» 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 103).

В обґрунтування заяви зазначила наступне.

06 листопада 2023 року до Білоцерківської міської ради надійшла службова записка управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради, з якої вбачається, що 26 жовтня 2023 року на сесії міської ради прийнято рішення № 4769-45-VIII «Про розгляд заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ». Цим рішенням фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з цільовим призначенням 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (вид використання для експлуатації та обслуговування магазину ( нежитлова будівля) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0076 га за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква, кадастровий номер: :07:002:0029, враховуючи протокол комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 17жовтня 2023 року № 83.

Згадана вище відмова пов`язана з поданим пакетом документів заявника з якого вбачається що, Відповідачем до своєї заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості від 06 жовтня 2023 року № 15-107/3775 додано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на об`єкт: нежитлову будівлю загальною площею 59,3 (кв.м), літ. А 1991 року побудови, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103.

З зазначеної довідки наступне, що 26 вересня 2018 року Відповідач - ОСОБА_1 зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю літери А, загальною площею 59,3 кв.м., рік побудови 1991. Проте, згідно наявної у Білоцерківської міської ради інформації згадана вище нежитлова будівля є фактично тимчасовою спорудою для здійснення підприємницької діяльності. Такі, дії Відповідача порушують норми чинного законодавства України і також призвели до порушення існуючих прав Білоцерківської міської територіальної громади, в особі Білоцерківської міської ради.

Так, свого часу Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень, зокрема рішення Білоцерківської міської ради від 24 листопада 2011 року № 373-14-VI «Про укладання договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» було прийнято рішення укласти договори про встановлення особистих строкових сервітутів з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під розміщення павільйону, кіоску в АДРЕСА_2 , площею 0,0106 га, терміном на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Рішення від 20 листопада 2014 року № 1322-66-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам підприємцям» на підставі цього рішення було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під розміщення павільйону, кіоску в АДРЕСА_2 , площею 0,0106 га, терміном на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Крім цього, Білоцерківською міською радою прийнято рішення від 30 листопада 2017 року № 1742-40-VII «Про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ».

Наслідком прийняття цього рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки з фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 під розміщення павільйону, кіоску в АДРЕСА_2 , площею 0,0106 га, терміном на 5 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору сторони домовилися, що на земельній ділянці комунальної власності не допускається будівництво будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкту благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданої йому для розміщення павільйону на території для забезпечення благоустрою(підтримання санітарному стані).

Фактично з 2011 року на вищевказаній земельній ділянці була встановлена тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності, проте Відповідач в порушення норм чинного законодавства України зареєстрував на неї право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під виглядом нежитлової будівлі.

Відповідно до інформації Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради від 24 листопада 2023 року № 1737/01-07, Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради рішень стосовно присвоєння адреси: АДРЕСА_1 не приймалось.

Відповідно до інформації наданої Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради від 20 листопада 2023 року № 17-06/109, зазначено, що інформація та документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, щодо нежитлової будівлі 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,0089 га з кадастровим номером :07:002:0029, за період з 10 березня 2017 року по теперішній час у Відділі відсутня.

Таким чином Відповідач штучно обтяжив земельну ділянку комунальної власності, яка є фактично вільною від забудови, з метою подальшого отримання на неї прав (користування/викуп) поза земельними торгами.

Вважає, що у разі невжиття заходів забезпечення заходів до відкриття провадження по справі, є ризик настання наслідків, за яких суттєво ускладниться чи повністю унеможливиться скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 103 яка зареєстрована за ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, просила суд задовольнити заяву про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2023 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Орєхова О.І.

З контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді убачається, що заява була передана на розгляд судді 22 грудня 2023.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи ( учасників третейського ( арбітражного ) розгляду.

Суддя, вивчивши заяву з додатками, дійшов наступного.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальнее виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п.1ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Аналогічна позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко протии України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

З наданих до суду матеріалів убачається, що між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір сервітуту під розміщення павільйону, кіоску в АДРЕСА_2 , площею 0,0106 га за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Для здійснення підприємницької діяльності на даній земельній ділянці було встановлено тимчасову споруду .

Проте, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого від 15.12.2023 року, вбачається, щодо ОСОБА_1 зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю літери А, загальною площею 59,3 кв.м., рік побудови 1991, яка є фактично тимчасовою спорудою для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 вищевказаного Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 5 У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

У Державному реєстрі прав також реєструються передбачені законом речові права та їх обтяження на об`єкти незавершеного будівництва та майбутні об`єкти нерухомості.

Частиною 4 ст. 5 зазначеного Закону, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 у справі № 903/833/17 сформульовано висновок, зокрема про те, що належним відповідачем у спорі про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 907/225/20.

З огляду на викладене, убачається, що предметом майбутнього спору між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 є скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 103, яке зареєстроване за ОСОБА_1 .

Встановлено, що заявлений позивачем такий вид заходів забезпечення позову як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, передбачений нормами чинного законодавства.

Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати співмірним із вимогами, які будуть заявлені.

Верховний Суд у Постанові № 643/12369/19 від 19.02.2021 року роз`яснив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України підтверджує необхідність при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

Тим самим застосування такого арешту у вигляді заборони на відчуження стосуватиметься конкретного нерухомого майна і поширюватиметься не лише на відповідача, а й усіх «причетних» до його можливого відчуження суб`єктів.

Вважаю, що при розгляді даної заяви про забезпечення позову знайшли своє підтвердження доводи позивача про наявність спірних правовідносин між сторонами по справі, тому вимога позивача про забезпечення позову, є обґрунтованою, такою, що відповідає засадам справедливості і розумності та може забезпечити ефективне поновлення прав позивача, у разі ухвалення сприятливого рішення, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог позивача, та у разі не вжиття заходів забезпечення позову, може відбутися зміна власника вказаного об`єкта з внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому, суддя вважає, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди сторонам, оскільки майно залишається у повному володінні та користуванні власника такого майна, та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягатимуть скасуванню.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку, що заява Білоцерківської міської ради про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту, у вигляді встановлення заборони на відчуження, на об`єкт нерухомого майна літеру «А» 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 103) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у судді відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву Білоцерківської міської ради про забезпечення позову до подання позовної заяви, задовольнити.

Вжити заходи по забезпеченню позову до подачі позовної заяви, шляхом накладення арешту, у вигляді встановлення заборони на відчуження, на об`єкт нерухомого майна літеру «А» 1991 року побудови, загальною площею 59,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 103).

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Роз`яснити заявнику, що останній повинен подати позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов