Справа № 302/1768/23
Номер рядка звіту 71
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в повному обсязі)

11.12.2023 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Кривка В. П.,

з участю: секретар судового засідання Липей В.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Бухтоярова О.В.,

представник відповідача - адвокат Рішко С.І.,

представник третьої особи без самостійних позовних вимог на стороні позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних позовних вимог на стороні позивача: Виконавчий комітет Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивачки

03.10.2023 року позивачка подала суду вище зазначений позов, який обґрунтовано таким.

03.11.2012 року сторони уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народився син - ОСОБА_5 .

Рішенням Міжгірського районного суду від 20.11.2017 року у справі № 302/835/17 шлюб сторін розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дане рішення суду набуло законної сили. Вказаним рішенням суду встановлено, що малолітні діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні.

На даний час діти проживають з позивачкою. Позивачка наголошує, що фактично відповідач не бере участі у вихованні дітей та ухиляється від їх виховання з липня 2017 року (відколи вони не проживають разом), не цікавиться їх життям, здоров`ям, навчанням тощо. Аліменти в добровільному порядку відповідач не платив, тому такі стягувалися органами державної виконавчої служби в примусовому порядку. Позивачка зазначає, що їй відомо аліменти платив не відповідач, а його батьки. Також відповідач не допомагає в натуральній формі. Відповідач не бачився з дітьми багато років (останній раз в 2019 році). Позивачка роками не могла отримати від відповідача дозвіл на виїзд дітей за кордон. Крім того, відповідач не вживає жодних заходів щодо забезпечення здобуття дітьми повної загальної середньої освіти. Відповідач з 12.02.2020 перебуває за кордоном України і з цього часу не повертався в Україну.

26.10.2022 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_8 . Її чоловік, на її переконання, повністю замінив дітям батька, тому діти позиціонують його як тата. Із-за ухилення ОСОБА_3 у вихованні дітей та із-за його повної відсутності в їх житті, позивачка не може змінити дітям прізвища, бо немає згоди батька, при цьому, на думку позивачки, діти хочуть змінити прізвище з ОСОБА_9 на прізвище матері.

Крім того, наявність в ОСОБА_3 батьківських прав є перешкодою для усиновлення дітей чоловіком позивачки. Позивачка вважає, що діти дискомфортно почувають себе в навчальному закладі та в інших установах, адже в них з нею різні прізвища.

Між сторонами за останні роки тривали судові спори, зокрема позивачка збільшувала в судовому порядку аліменти, іншим позовом стягувала додаткові витрати на дітей, так як батько аліменти дітей не платив, це замість нього робили його батьки, відповідач добровільно участь в додаткових витратах не брав, ні в лікуванні дітей, ні в оздоровленні, ні в купівлі одягу, шкільного приладдя тощо.

Позивачка зазначила, що у відповідача є заборгованість по сплаті аліментів на суму 97 348,20 грн. Крім цього, Державною прикордонною службою України було надано інформацію про виїзди за кордон відповідача, при цьому дітям нотаріальну заяву про дозвіл на виїзд за кордон відповідач відмовлявся надавати.

Три роки тому позивачка зверталася в комісію з питань захисту прав дітей Ужгородської міської ради із заявою про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, однак рішенням виконкому їй було відмовлено, а суть відмови полягала в тому, що батькові необхідно дати шанс. Позивачка зазначає, що з того часу нічого не змінилося.

21.09.2023 орган опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , покласти на відповідача та стягнути на її користь всі судові витрати по справі.

Винесені в справі процесуальні рішення :

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04.10.2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24.10.2023 року постановлено судовий розгляд по даній справі проводити за участі представника позивача адвоката Бухтоярової О.В. дистанційно в режимі відеоконференції.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позиції сторін за змістом процесуальних заяв

Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі на основі обґрунтувань, зазначених у позові, а також покликається на практику Верховного суду, за якою заперечення позову, сплата аліментів на утримання дітей з постійними затриманнями та постійною заборгованістю не свідчить про виконання батьківських обов`язків.

01.11.2023 представник відповідача адвокат Рішко С.І. позов заперечив повністю і надав усні пояснення в судовому засіданні, де зазначив наступне.

Розмір заборгованості станом на 26.10.2023 відповідачем зменшений і складає 27 972,80 грн., а станом на час розгляду справи по суті заборгованість зменшена до суми 17000 гривень. Причину виникнення заборгованості пояснив тим, що у період з березня по листопад 2022 року у відповідача не було фінансової можливості сплачувати збільшений судом розмір аліментів. Відповідач докладає максимум зусиль, щоб погасити наявну заборгованість, зокрема у жовтні 2023 року він сплатив на користь позивачки 16 998, 00 грн. Крім цього, присуджені судом додаткові витрати на утримання дітей та судові витрати повністю сплачені відповідачем.

Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову і взяти до уваги таке обґрунтування цієї позиції:

- відповідач не втратив інтерес до своїх дітей;

- відповідач тривалий час перебуває за кордоном і не має можливості прибути в Україну;

- позивачка чинить перешкоди відповідачу в спілкуванні з дітьми, а саме не надає можливості спілкуватись по телефону, відео-зв`язку; заблоковує раніше відомі відповідачу номери телефонів дітей; ці ж дії позивачка чинить і стосовно батьків відповідача (діда і баби); до виїзду за кордон України відповідач навідував дітей та спілкувався з ними засобами зв`язку;

- позивачка в позові покликається на обставини і надає докази, які вже були предметом оцінки в судовому рішенні, що виносилось раніше з участю сторін в сімейному спорі щодо дітей.;

- позивачка має неприязні стосунки з відповідач унаслідок розірвання шлюбу.

Представник відповідача також покликається на судову практику ЄСПЛ і правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах та акцентує увагу суду на тому, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який не може бути застосований до відповідача за змістом позовних вимог та поданих доказів стороною позивача.

Представник третьої особи (органу опіки і піклування) підтримав наданий у справу висновок та висловився на стороні позивача про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Встановлені судом обставини

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2012 по 20.11.2017. Під час шлюбу в сторін народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.11.2017 (справа № 302/835/17) зазначений шлюб розірвано. Цим же рішенням суду ухвалено стягувати аліменти з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ) на утримання двох малолітніх дітей в розмірі твердої грошової суми по 1000 гривень на кожну дитину, починаючи з 02.10.2017 і до досягнення дітьми повноліття. Зазначене рішення суду набрало законної сили.

Згідно рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.08.2021 (справа № 302/16/21) змінено розмір аліментів на утримання дітей шляхом їх збільшення та присуджено стягувати з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання двох малолітніх дітей, сина ОСОБА_6 , 2013 р.н., сина ОСОБА_7 , 2014 р.н. в розмірі твердої грошової суми по 3500 гривень щомісячно на кожну дитину з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення ними повноліття. Це рішення набрало законної сили 24.02.2022.

Згідно з рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.07.2022 (справа № 302/468/22), яке набрало законної сили частково задоволено позов ОСОБА_1 і надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення ними віку 16 років без згоди й супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в супроводі матері ОСОБА_1 , з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням батька за адресою його місця проживання, зазначеною в рішенні суду ( АДРЕСА_1 ) за 15 днів до дня виїзду за кордон України з визначенням країни (країн) та терміну і мети перебування. Зазначене рішення суду набрало законної сили.

Згідно рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.07.2022 (справа № 302/469/22) частково задоволено позов ОСОБА_1 і ухвалено стягнути з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 додаткові витрати, понесені на малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2013 р.н., ОСОБА_5 , 2014 р.н., в розмірі 13350 грн 79 коп. Зазначене рішення набрало законної сили.

Станом на час звернення до суду з розглядуваним позовом в справі № 302 /1768/23 у відповідача ОСОБА_3 була зафіксована органом Державної виконавчої служби заборгованість за аліментними та іншими зобов`язаннями щодо утримання дітей та сплати судових витрат у користь ОСОБА_1 на суму 97348 грн, 20 коп.

Станом на час винесення рішення суду в розглядуваній справі зазначена заборгованість відповідачем погашена частково і розмір такої становить суму 17000 гривень. Погашення заборгованості здійснюється з території України шляхом переказу платежів через установи банку чи пошти ймовірніше близькими родичами відповідача (дідусем і бабусею дітей, тобто батьками відповідача).

12.02.2020 відповідач ОСОБА_3 виїхав за межі України і з того часу перебуває за кордоном в країнах Республіка Чехія, Угорщина, ймовірно в інших країнах і не повертався в Україну.

26.10.2022 позивачка ОСОБА_1 уклала і зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Позивачка, неповнолітні діти і ОСОБА_8 проживають спільно в м. Ужгород. Відповідач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком органу опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому від 21.09.2023 № 729/18/01-19 визнано доцільним позбавити ОСОБА_3 ,1985 р.н., батьківських прав стосовно синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з роз`ясненням ОСОБА_3 , що він має право на звернення до суду про надання йому права на побачення з дітьми у порядку, визначеному судом на підставі статей 168, 169 Сімейного кодексу України.

Зазначені обставини підтверджені належними доказами (копіями рішень суду, актами цивільного стану, довідками з Міжгірського відділу ДВС, довідками з ДПС України, письмовим висновком органу опіки і піклування, іншими матеріалами справи).

Оцінивши встановлені обставини, зміст позову, подані в справу докази, позицію третьої особи, доводи представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Нормативне обґрунтування висновку суду

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права і обов`язки батьків, передбачені положеннями статей 150-156 Сімейного кодексу України. Вирішення батьками питань щодо виховання дитини регламентовані положеннями статті 157 СК України : спори щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, вирішаються у порядку передбаченому статтями 158, 159 СК України органом опіки і піклування або судом.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено такі підстави позбавлення батьківських прав :

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 171 СК України передбачено такі положення щодо врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя : дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Із змісту позовних вимог, а також обґрунтування висновку органу опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому видно, що позивачка та орган опіки і піклування вважають, що відповідач (батько дітей) ухиляється від їх виховання, не піклується про них та неналежно утримує малолітніх дітей. Сторона відповідач ці обставини заперечує.

Отже, предметом спору є встановлення/спростування підстави, передбаченої статтею 164 ч.1 п.2 СК України.

Обставинами справи встановлено, що відповідач з 2020 року не контактує з дітьми, зокрема особисто їх не навідує, бо перебуває за межами України. Відповідач також не подав доказів контактів з адміністрацією навчальних закладів, які відвідують діти. Сторона відповідача заперечує позов з підстав, що позивачка (мати дітей) не створює умов для того що батько дітей мав можливість спілкуватись з ними через засоби мобільного зв`язку, зокрема не надає відповідачу контактні номери засобів мобільного зв`язку, обмежує доступ до номерів засобів зв`язку дітей для відповідача.

Із змісту письмового висновку органу опіки і піклування, поданого стороною позивача видно, що зазначений орган розглядав заяву позивачки тільки в присутності її представника, та досліджував довідки з установ освіти, де навчаються діти, за змістом яких вчителі та адміністрація установи підтверджують, що школу відвідує тільки позивачка, а з батьком контактів не має. Цей орган також взяв до уваги таке : доводи позивачки, що батько не відвідує дітей, а також дослідив відомості, що в медичні заклади (на прийом до лікаря) діти приходять тільки в присутності матері : взяв до уваги заяви бабуся дітей (матері позивачки), яка ствердила, що вихованням дітей займається виключно мати.

Суд критично оцінює зазначений висновок органу опіки і піклування з огляду на таке обґрунтування. Орган опіки і піклування не зафіксував думку дітей стосовно вирішуваного питання, а саме їх ставлення до батька, наявність контактів з батьком мобільним чи іншим зв`язком тощо. Отже, не дотримано органом опіки і піклування вимог статті 171 Сімейного кодексу України. Натомість станом на час складання висновку діти досягли такого віку: ОСОБА_6 - 10 років і шість місяців, ОСОБА_7 - 9 років і сім місяців. Діти відвідують освітній заклад, тобто здобувають обов`язкову середню освіту. Цей вік дітей є таким, що дитина може висловити свою думку і має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав їх батька. Орган опіки і піклування також не зафіксував необхідні відомості стосовно батька та вирішення спору в інших близьких родичів, зокрема в бабусі і дідуся дітей по спорідненості батька, тобто обмежився інформацією тільки від матері позивачки.

Суд відхиляє доводи позивачки, що батько дітей не здійснює належне утримання дітей. Адже батько має обов`язок зі сплати аліментів за рішеннями судів. Вжив заходів до зменшення заборгованості. Покликання на те, що ймовірніше цей обов`язок виконується дідусем і бабусею дітей не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Адже в справі встановлено, що сторони розірвали шлюб, не контактують між собою з приводу спільного виховання, піклування та утримання дітей. В справу не подано доказів того, що сплачені кошти на аліментне утримання дітей не є коштами батька.

Сторона позивача також не подала в справу клопотання про здійснення судом опитування думки дітей в судовому засіданні з участю позивачки, представників сторін, представника органу опіки і піклування, психолога.

Суд вважає, що думка дітей щодо примусового позбавлення батьківських прав відповідача (батька дітей) є важливою не тільки для захисту інтересів батька чи інтересів матері, але й для захисту інтересів дітей, які мають переважне значення.

З огляду на викладене суд не встановив винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїх обов`язків, негативного впливу батька на дітей, тобто не має виняткових обставин для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятків випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Такий висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 23.11.2023 справа № 309/1444/22.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що: «позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне

за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».

У постанові КЦС ВС від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц зазначено, що за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільних дітей, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, - не має правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 (провадження № 61-11777св23) вказано, що «Верховний Суд вже робив висновок з приводу того, що вимушене тимчасове перебування одного з батьків за кордоном унаслідок життєвих обставин (зокрема, запровадження карантинних заходів, уведення воєнного стану на території України) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дитиною, проте вказана обставина сама по собі не свідчить про ухилення батька від участі у вихованні та утриманні дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2023 року в справі № 334/5153/18, провадження №61-586св23).

У справі, яка переглядається, встановивши, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого та винного нехтування батьком своїми обов`язками відносно дитини, прийнявши до уваги, що відповідач активно заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, який не може бути повною мірою реалізований унаслідок його вимушеного перебування за кордоном, а також урахувавши, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина.

Такий висновок апеляційного суду відповідає якнайкращим інтересам дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зв`язків з обома батьками».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У розглядуваній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні. Не відвідування батьком дітей у тому числі в навчальному закладі, пов`язане перш за все з постійним його перебуванням за межами України, що не може бути розцінено як свідоме та винне ухилення відповідача від участі у вихованні дітей.

Такий же висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 23.11.2023 (справа № 309/1444/22).

У постанові КЦС ВС від 11.06.2021 в справі № 758/9706/18 зроблено висновок про те, що відстань між батьками і дитиною не має вирішального значення. У цій справі судами встановлено, що відповідач (батько) не відмовлявся від батьківських прав і робив спроби поспілкуватись з дитиною, судами не було встановлено винної повідки відповідача, а тому правильно відмовлено в позові про позбавлення батьківських прав.

З огляду на вище викладене суд вважає, що позивачка не довела належними, достатніми доказами необхідність застосування судом крайнього заходу в сімейному спорі, а саме позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітніх дітей.

У відповідності до положень статті 141 ч.1, п.2 ч.2 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, всі судові витрати, які понесені позивачем, покладають на сторону, якій відмовлено в позові. Судових витрат для стягнення в користь держави в справі не має.

Заходи забезпечення не застосовувались.

Керуючись ст.ст.263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в Закарпатський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п.15.5 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Повне рішення складено 21.12.2023.

Суддя: В. П. Кривка