ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5053/23 Справа № 242/38/23 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 242/38/23

провадження № 22-ц/803/5053/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 242/38/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 березня 2023 року (суддя Черков В.Г.), повне рішення суду складено 28 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого посилався на те, що 19.10.2017 року та 25.01.2018 року він передав відповідачеві 8 300,00 та 10 000,00 доларів США, про що останнім надані розписки, відповідно до яких строк повернення грошових коштів зазначено до 02.11.2017 року та до 25.02.2018 року. Проте, зобов`язання виконані не були, про що свідчить наявність боргових розписок у позивача.

Просив стягнути з відповідача суми боргу у розмірі 8 300,00 та 10 000,00 доларів США та судові витрати у розмірі 6 692,31 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду про відмову в задоволенні позову мотивоване пропуском ОСОБА_1 строків позовної давності, про застосування яких відповідачем було заявлене відповідне клопотання. Так, суд першої інстанції виходив з того, що за розпискою від 19.10.2017 року строк позовної давності закінчився 03.11.2020 року, а за розпискою від 25.01.2018 року 26 лютого 2021 року. Позивач звернувся з позовом 11.01.2023 року, тобто поза строками позовної давності.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо пропущення позивачем строків позовної давності. Так, карантин було введено постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року з 12 березня 2020 року, тобто до спливу позовної давності за обома вимогами до відповідача. На сьогоднішній день карантин не скасовано, а отже пункт 12 перехідних положень ЦК України продовжує діяти й досі. Вважає, що оскільки карантин та воєнний стан продовжують діяти, позовна заява щодо стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 19 жовтня 2017 року і 25 січня 2018 року була подана з дотриманням строків позовної давності і підлягає задоволенню.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від представника відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про обґрунтованість оскаржуваного позивачем рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від ОСОБА_3 , який діє в інтересах позивача, надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.

ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з розпискою, 19.10.2017 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 300 доларів США строком до 02.11.2017 року.

Відповідно до розписки, 25.01.2018 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США строком до 25.02.2018 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску ОСОБА_1 строків позовної давності, про застосування яких відповідачем було заявлене відповідне клопотання. Так, суд першої інстанції зазначив, що за розпискою від 19.10.2017 року строк позовної давності закінчився 03.11.2020 року, а за розпискою від 25.01.2018 року 26 лютого 2021 року. Позивач звернувся з позовом 11.01.2023 року, тобто поза строками позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за договорами позики від 19 жовтня 2017 року та 25 січня 2018 року.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Після цього карантин в Україні неодноразово продовжувався та діє й на теперішній час.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Проте, суд першої інстанції висловив висновок лише щодо пропуску строку позовної давності. При цьому, питання щодо обґрунтованості позову суд взагалі не досліджував, фактично не розглянувши заявлених позовних вимог по суті спору.

Крім того, помилковим є й сам висновок суду першої інстанції про пропуску позивачем строків позовної давності як за договором позики від 19 жовтня 2017 року, так і за договором позики від 25 січня 2018 року.

Так, відповідно до змісту розписки від 19 жовтня 2017 року відповідач зобов`язався повернути взяті у позивача кошти в строк до 02 листопада 2017 року, а за розпискою від 25 січня 2018 року в строк до 25 лютого 2018 року.

Як вже вище зазначалося, карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 було введено в Україні, починаючи з 12 березня 2020 року та діє на теперішній час. Тобто, в даному випадку й за розпискою від 19 жовтня 2017 року, й за розпискою від 25 січня 2018 року, закінчення строку позовної давності припадало на дію карантину, 03.11.2020 року за першою розпискою та 26.02.2021 року за другою.

Зазначені обставини, не були враховані судом першої інстанції, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про застосування строків позовної давності, при цьому, фактично не дослідивши обставини справи та не розглянувши позовні вимоги по їх суті. А тому таке рішення суду підлягає скасуванню.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаній повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків м щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд в аналогічних справах неодноразово підтверджував правову позицію стосовно того, що доказом невиконання боржником зобов`язання за розпискою є наявність оригінала боргової розписки у позивача (кредитора). Зокрема, такі висновки суду касаційної інстанції зазначені в постановах від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 565/12/19 та від 19 грудня 2022 року у справі № 754/10390/16.

Разом з тим, позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду лише копії розписок від 19 жовтня 2017 року та 25 січня 2018 року. Оригінали розписок в матеріалах справи відсутні. А тому колегія суддів виходить з того, що позивач не довів наявності обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки, відсутність у позивача (позикодавця) оригіналів розписок фактично свідчить про виконання позичальником зобов`язання з повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, дослідивши зміст позовної заяви та додані до неї матеріали, а також вимоги апеляційної скарги позивача, колегія суддів доходить висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог стосовно стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розписками, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, правові підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді О.А. Мірута

Я.В. Хейло