Справа № 463/6520/23
Провадження № 2/463/1555/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Жовніра Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання Косопуд М.В.,

представника позивача Чернявської Х.М.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державної казначейської служби України, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

встановив:

позивач звернуся до суду із позовом до відповідачів, у якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 250 000 гривень, стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 4408,40 гривень.

Позовні вимоги мотивує тим, що16.06.2022 року на міжнародному автомобільному пункті пропуску «Рава-Руська - Хребенне» начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 , молодшим лейтенантом ОСОБА_4 прийнято необґрунтоване рішення про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України позивачу - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В порядку визначеному законом позивач, 21.06.2022 року письмово звернувся із скаргою на ім?я керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_5 , в якій просив скасувати протиправне рішення. Однак, скарга не була задоволена, рішення не скасовано, про що він отримав письмову відповідь 22.07.2022 року.

У серпні 2022 року позивач, звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів: ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби "Рава-Руська" ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України мені, позивачу, що безпідставно прийняте начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 та надати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на перетин державного кордону для тимчасового виїзду за межі України, як супроводжуючій особі інваліда II групи ОСОБА_3 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 16.06.2022 року, прийняте щодо позивача, начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_4

13 квітня 2023 року Восьмий апеляційний адміністративний суд постановив, - Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року в адміністративній справі №380/10652/22 за позовом ОСОБА_2 залишено без змін.

Отже, рішення судів підтверджують незаконність дій відповідача.

Такими діями відповідача, позивачу було нанесено матеріальну шкоду. Зокрема, до пункту пропуску «Рава-Руська - Хребенне» позивач прибув автобусом, як супроводжуюча особа перестарілої особи - інваліда ІІ групи ОСОБА_3 1940 року народження (діда позивача) за яким здійснює постійний догляд. При проходженні перетину кордону ними для огляду надано усі необхідні документи. Внаслідок неправомірного рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 , молодшого лейтенанта ОСОБА_4 від 16.06.2022 про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України, позивачу завдано матеріальну шкоду на загальну суму 4408 ( чотири тисячі чотириста вісім ) гривень 40 копійок .

Окрім цього, такими неправомірними діями вважає, що було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в суму 250 000 (двісті п?ятдесят тисяч ) гривень. Така полягає в понесених стражданнях, викликаних свавільним нехтуванням його прав, неправомірній діяльності інспекторів прикордонного контролю, що змусило позивача звертатись із позовом про захист його прав до суду. Правопорушення було вчинено публічно, він відчув приниження та сором. Зазначає, що вказане свавілля змусило багато нервувати, створило емоційну напругу та дискомфорт.

Враховуючи вище наведене просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 8 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

6 вересня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи ОСОБА_3 , у яких такий позовну заяву ОСОБА_2 підтримує в повному обсязі та просить задоволити. Розгляд справи проводити у його відсутності.

11 жовтня 2023 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву. Позовні вимоги заперечує в повному обсязі, зокрема з підстав того що вони не є належними відповідачами у справі. Зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а і наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди вважає безпідставними виходячи з того, що позивач просить відшкодувати матеріальні витрати, які не підтверджені належними доказами.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала та просив їх задоволити. Додатково пояснила, що моральна шкода полягає зокрема у тому, що позивач, при проходженні кордону, супроводжував свого дідуся, який мав намір відвідати доньку у день її народження, яка перебуває закордоном. Не зважаючи на надання всіх необхідних документів позивачу відмовлено у перетені кордону, в зв`язку з чим він змушений був залишити рейсовий автобус та в нічний час , разом з дідусем, добиратись до Львова на таксі. Також їх принижували та погрожували працівники прикордонної служби. Як наслідок третя особа (дідусь позивача) зазнав шкоди здоров`ю, змушений був звернутись до лікаря.

Також пояснила, що матеріальна шкода полягає у витратах на автобусні квитки в розмірі 2416 грн (за два квитки), які фактично були втрачені, та на таксі з кордону до Львова в розмірі 1000 грн, а також судовий збір при подачі адміністративного позову в розмірі 992,40 грн.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 Хиря В.В., проти позову заперечив, зазначив, що позивачем не наведено аргументованих доводів про необхідність відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Зокрема вважає, що рішення про відмову у надані позивачу дозволу на перетин кордону відповідало вимогам закону, при цьому не заперечує, що таке скасовано в судовому порядку, а рішення суду набрало законної сили. Також вважає, що мотиви позивача зводяться більше до спричинення моральної шкоди третій особі, а не позивачу безпосередньо. Враховуючи наведене просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2022 року на міжнародному автомобільному пункті пропуску «Рава-Руська - Хребенне» начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Рава-Руська» (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 , молодшим лейтенантом ОСОБА_4 прийнято рішення про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України позивачу, - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

В порядку визначеному законом позивач, 21.06.2022 року письмово звернувся із скаргою на ім?я керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_5 , в якій просив скасувати протиправне рішення.

За результатами розгляду позивач отримав відповідь від 22.07.2022 року, що скарга не була задоволена, рішення не скасовано.

Також як вбачається із матеріалів справи, у серпні 2022 року позивач, звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів: ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , в якому просив визнати протиправним та скасувати вказане вище рішення та надати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на перетин державного кордону для тимчасового виїзду за межі України, як супроводжуючій особі інваліда II групи ОСОБА_3 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 16.06.2022 року, прийняте щодо позивача, начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_4

13 квітня 2023 року Восьмий апеляційний адміністративний суд постановив, Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року в адміністративній справі №380/10652/22 за позовом ОСОБА_2 залишено без змін.

Таким чином факт протиправності рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.06.2022 року про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України позивачу, - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, в зв`язку з чим не потребує доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням, особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 ЦК України).

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Стаття 56 Конституції України закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня2019 року у справі № 916/1423/17).

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (пункт 4.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17).

Процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, позивачем до матеріалів справи долучено квитанцію про вартість квитків на міжнародний автобусний маршрут в зв`язку з чим вимоги про компенсацію таких витрат підлягають задоволенню оскільки були понесені без отримання відповідної послуги, внаслідок протиправного рішення відповідача. В той же час витрати в розмірі 1000 гривень, на оплату вартості таксі, не підлягають компенсації за рахунок відповідача, оскільки не підтвердженні жодними доказами.

Також вимог щодо стягнення судового збору оплаченого позивачем при зверненні з позовом до Львівського окружного адміністративного суду у розмірі 992, 40 гривень, не підлягає задоволенню, оскільки фактично вирішена адміністративним судом, при постановленні рішення в частині розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення відшкодування матеріальної шкоди частково в розмірі 2416 гривень.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер порушення прав, глибину та тривалість душевних страждань позивача, та приниження своєї гідності, адже позивач вперше за своє життя був позбавлений законної можливості виїхати на відпочинок, більш того, втративши значну суму грошових коштів, які були за нього сплачені, що на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання.

Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам.

Разом з тим, заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 250 000, 00 грн, суд вважає перебільшеним та аналізуючи вищевикладені обставини керуючись принципами розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 20 000, 00 грн.

При визначенні порядку стягнення з Держави матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст. ст.2,170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачами у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення (списання), оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (п.6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

При цьому суд також зауважує, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду (Справа № 242/4741/16-ц) Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Залучення або незалучення до участі у таких категоріях справ Державної казначейської служби України та її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України та її територіальний орган.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 2416 грн (дві тисячі чотириста шістнадцять гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 147, 20 грн (дві тисячі сто сорок сім гривень двадцять копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25 грудня 2023 року.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , місцезнаходження: м. Львів, вул. Личаківська, 74, ;

Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м.Київ, вул.Бастіонна, 6, ;

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Г.Б. Жовнір