ЄУН справи: 336/5260/23
Номер провадження: 2-н/336/1219/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя 26 червня 2023 року

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Зарютін П.В., розглянувши заяву ТОВ "Запоріжгаз збут" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за поставлений природний газ з ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою.

Дослідивши заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, вважаю необхідним відмовити у прийнятті заяви про видачу судового наказу з наступних підстав.

Стаття 163 ЦПК України містить вимоги, яким повинна відповідати заява про видачу судового наказу, зокрема, до заяви про видачу судового наказу додається документ,що підтверджує сплату судового збору, у розмірі, встановленому законом, відповідно до вимог частини1стаття 164 цього Кодексу.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014, відповідно до ч. 2 ст. 9 «Про судовий збір», суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

Згідно п. 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, платіжне доручення повинно бути засвідчено підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, що за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що заявником подано платіжну інструкцію № 2407 від 24.04..2023 року про сплату судового збору у розмірі 268,40 грн., яка не відповідає вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті. Платіжний документ прикріплений до ОСК цивільної справи ЄУН 336/5260/23 за заявою ТОВ " Запоріжгаз збут" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за поставлений природний газ з ОСОБА_1 .

З огляду на зміст законодавчих вимог, копія квитанції не є документом, що підтверджує сплату судового збору, оскільки таким документом є оригінал квитанції про сплату судового збору, який відсутній у додатках до заяви.

Крім того, в автоматизованій системі «Д3» у графі «вартісні показники» ОСК цивільної справи неможливо створити автопоєднання з підтвердженням казначейства щодо сплати судового збору за подання цієї заяви із платіжним документом № 2407 від 24.04.2023 на суму 268,40 гривень. Тобто вказаний судовий збір не зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України. Отже, дана платіжна інструкція не може бути прийнята судом як належний доказ сплати судового збору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Таким чином, беручи до уваги те, що заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст.. 163 ЦПК України, у видачі такого наказу слід відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою вимогою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення недоліків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 163, 165, 166, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ТОВ " Запоріжгаз збут" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за поставлений природний газ з ОСОБА_1 .

Заявнику роз`яснюється, що відмова у видачі судового наказу з підстав передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін