ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/2755/17 Номер провадження 22-ц/814/813/23Головуючий у 1-й інстанції Березовська І.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - адвоката Лаєвської Марине Леніківни, ОСОБА_3 , ОСОБА_4

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року, ухвалене суддею Березовською І.В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання частини житлового будинку особистою власністю

та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Наталія Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просив суд розподілити спільне майно подружжя - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за кожним по 1/2 частині.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 березня 1993 року ОСОБА_2 перебував з відповідачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. 09 вересня 2005 року на спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на відповідача. З часу придбання будинку за адресою його розташування зареєстровано місце проживання відповідача та трьох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач у будинку проживає з дня його придбання, але місце проживання не зареєстрував оскільки не мав громадянства України. Весь період подружнього життя позивач працював і забезпечував дружину та трьох дітей. У 2015 році відносини з відповідачем погіршилися і вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням від 13 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб розірвано. Незважаючи на вказане рішення, вони з позивачем та їх діти продовжують проживати у спірному будинку. Після погіршення відносин з відповідачем, остання неодноразово наголошувала, що вона є єдиним власником спірного будинку, право власності позивача на будинок не визнає і не надає згоду на реєстрацію місця проживання позивача у будинку, тому він звернувся до суду з позовом.

16.08.2017 року ОСОБА_4 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати її особистою власністю 43/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 50-51).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 дійсно перебувала з 19 березня 1993 року з позивачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають трьох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 09.09.2005 року в період шлюбу за договором купівлі-продажу на її ім`я було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на оплату вартості якого відповідач надала 93 425,00 грн. отриманих від продажу належної їй та сину ОСОБА_7 на праві власності квартири АДРЕСА_2 . Продаж квартири від імені, на той час неповнолітнього сина, вчинено з дозволу виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім`я частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але право власності на будинок в цілому оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_4 . Оскільки будинок придбаний за 108 575,00 гривень, з яких 46 712,50 гривень - грошові кошти отримані відповідачем від продажу квартири, тому частка її особистої власності в спірному будинку становить 43/100 частини (46712,50:(108575:100 )=43/100. За вказаних обставин відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом.

16.08.2017 року третя особа ОСОБА_3 пред`явив до суду позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П., в якому просив суд поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом; визнати недійсним в частині права власності на 43/100 ідеальних часток договір від 09.09.2005 року купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражою Н.П., реєстр № 2454; визнати за ним право власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку (т.1 а.с. 73-75).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилається, на те що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 у даній справі є його батьками. Коли у липні 2017 року батько подав позов про поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя, де проживає вся родина, мати надала сімейні документи, з яких він дізнався, що він був разом із матір`ю співвласником квартири АДРЕСА_2 . Дозвіл на продаж квартири від його імені, на той час неповнолітньої особи, надано виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім`я частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Угоду купівлі - продажу будинку від себе особисто та від імені ОСОБА_3 підписувала відповідач ОСОБА_4 і будинок на праві власності в цілому оформлено на її ім`я. Оскільки квартиру продано за 93 425,00 грн., з яких 1/2 частина у розмірі 46 712,50 гривень належить йому, тому у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , йому належить 43/100 частини цього будинку (46712,50:(108575:100) = 43/100. Оскільки батьки при оформленні угоди купівлі-продажу будинку всупереч вимогам діючого законодавства позбавили його права власності на частину будинку, він звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку частково недійсним та про визнання права власності на частину будинку, який придбаний батьками в шлюбі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання 43/100 частини житлового будинку особистою власністю (т.1 а.с. 65-66).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року до спільного розгляду з позовною заявою, зустрічним позовом прийнято позов третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального окуруг Гаража Н.П., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в частині права власності ОСОБА_4 , про визнання права власності на 43/100 ідеальних часток будинку (т.1 а.с. 96-97).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково. Розділено майно подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму судових витрат у розмірі 1000 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями особистою власністю - повністю відмовлено. Судові витрати понесені ОСОБА_4 - віднесено за її рахунок. У задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, про визнання права власності - повністю відмовлено. Судові витрати понесені ОСОБА_3 - віднесено за його рахунок (т.1 а.с. 209-214).

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.11.2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_9 - задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільної сумісної власності подружжя, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання частини житлового будинку особистою власністю, третя особа: ОСОБА_3 , позов третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Наталія Петрівна - залишено без задоволення (т.2 а.с. 46-50).

Постановою Верховного Суду від 22.07.2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 209-216).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що, вважаючи не спростованою презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави відступати від рівності часток, оскільки грошові кошти, отримані ОСОБА_4 в результаті відчуження майна, набутого в результаті реалізації права громадянина на приватизацію державного майна, хоча і відповідають критеріям ознак особистого майна, але у даному випадку фактично є спільним майном подружжя тому, що квартиру отримав позивач, з його згоди та в інтересах родини відповідач набула її у власність і продала також в інтересах родини для покращення умов її проживання. Зробивши вказаний висновок суд першої інстанції не встановив фактичних обставин щодо того, за рахунок яких коштів (особистих чи спільних) було придбано подружжям спірний будинок. В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначав, що укладенням договору купівлі-продажу суттєво порушено його майнові права, оскільки він був неповнолітнім співвласником проданої квартири, такою угодою його позбавлено права власності на частину житлового будинку. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції фактично погодився з обґрунтованістю його позову по суті, оскільки відмова у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності неможлива без доведеності того, що права позивача порушені. Отже, суд першої інстанції фактично не встановив, за рахунок яких коштів було придбано спірний житловий будинок та на які потреби було використано кошти, отримані від продажу квартири. Апеляційний суд вказаних суперечностей не усунув, а відмовивши у позовах, фактично залишив спір без вирішення, у зв`язку з чим усі учасники справи вимушені були звернутися із касаційними скаргами до Верховного Суду.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання частини житлового будинку особистою власністю - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 67/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на 67/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої власності на 33/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволеннні іншої частини вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 670 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 4 154 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 491,16 грн.

Відмовлено ОСОБА_4 у відшкодуванні витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розмірі 8 120 грн.

Судові витрати, понесені ОСОБА_3 - віднесено за його рахунок.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мотивовано тим, що суд визнав за необхідне визнати за ОСОБА_4 право власності на 33/100 частин спірного житлового будинку - в порядку особистої приватної власності та на 67/200 частин будинку - в порядку поділу майна подружжя, а за ОСОБА_2 визнати право власності на 67/200 частин спірного будинку - в порядку поділа майна подружжя, виходячи із наступного розрахунку: 108 575 грн. - вартість будинку, 35350 грн. - кошти, які були витрачені на придбання будинку та належали особисто ОСОБА_4 , 73 225 грн. - спільні кошти подружжя, які були ними витрачені на придбання спірного будинку (35350х100:108575=33/100 - частка ОСОБА_4 ; 73225х100:108575=67/100 - частка подружжя; 67/100:2=67/200 - частка кожного з подружжя у спільному майні).

В частині позову третьої особи ОСОБА_3 рішення суду мотивовано тим, що суд відмовляє ОСОБА_3 у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи (не притягнення до участі у справі в якості відповідачів - продавців спірного будинку як сторони правочину), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вказав, що не вбачає підстав для вирішення заяви позивача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності та надання оцінки доводам щодо пропуску строків звернення до суду з позовом, оскільки судом застосовується позовна давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Лаєвська М.Л. просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних та зустрічних позовних вимог скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на частину спірного житлового будинку, стягнути з ОСОБА_4 на його користь понесені судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Пісочинської міської ради Харківського району Харківської області від 14.02.1994 року позивачу ОСОБА_2 було надано у користування квартиру АДРЕСА_2 , видано ордер №1180 на право заселення у вказане житлове приміщення сім`ї, до складу якої на той час входив лише наймач. У період з 11.04.1994 року по 08.07.1997 року місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано у вище вказаній квартирі. Дружина наймача ОСОБА_4 та їх спільний син ОСОБА_3 також були зареєстровані у вказаній квартирі. На той час позивач виїжджав до рф на заробітки, а у зв`язку з тим, що престижність та розмір заробітків залежали від наявності там реєстрації, то дружина запевнила його у необхідності знятися з реєстрації у вказаній квартирі та зареєструвати місце свого проживання у її родичів в рф. З 07.08.1997 року до приватизації квартири у вказаній квартирі були зареєстровані лише дружина ОСОБА_4 та неповнолітній син ОСОБА_3 . У 1998 році квартира була приватизована, участь у її приватизації прийняли зареєстровані особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Вказує, що на час приватизації житла діяв КпШС, ст. 22 якого передбачала, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження ним. Положення сімейного законодавства щодо віднесенння приватизованого житла до особистого майна одного з подружжя, набрало законної сили лише 13 червня 2012 року після прийнятття Закону України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року. Тобто, до 13.06.2012 року законодавець відносив майно, набуте внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя, у т.ч. приватизації, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, і на час приватизації квартири, і на час її продажу, вказане житло відносилося до спільного сумісного майна сторін, які перебували у шлюбі. Після народження у сім`ї другої дитини виникла потреба у збільшенні житлової площі. Вказує, що позивачем було передану продавцю будинку аванс у розмірі 2 000 доларів США та призначено дату укладення договору купівлі-продажу на 09.09.2005 року у нотаріуса. 09.09.2005 року була продана квартира АДРЕСА_3 за 93 425,00 грн., з яких 35 350,00 грн. було отримано продавцем під час підписання договору, решта коштів повинна була бути отримана протягом наступного дня. У цей же день було посвідчено договір купівлі-продажу будинку за 108 575,00 грн. При цьому, до суми, яка передавалася за придбання будинку, не входили кошти, отримані від продажу вкартири, уся необхідна сума для придбання будинку була в наявності у ОСОБА_2 до продажу квартири, оскільки заощаджувалася протягом декількох років. Вказує, що оскільки купівля будинку вчинялася за спільні кошти подружжя, то нотаріусом було складено, а позивачем підписано заяву про те, що ОСОБА_2 надає згоду своїй дружині ОСОБА_4 купити на її ім`я житловий будинок, відповідач своїх особистих коштів не вкладала у придбання будинку, вона їх не мала. Єдиним доводом відповідача про те, що на придбання будинку витрачені отримані кошти від продажу квартири, є той факт, що угоди посвідчувалися в один день, але звертає увагу суду на те, що бажанням ОСОБА_2 було не допустити, що сім`я залишилася без житла, або процес інфляції знизив купівельну спроможність заощаджених позивачем коштів. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що у придбання спірного будинку були вкладені особисті кошти ОСОБА_4 .

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В уточненій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності - скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його частка від продажу 09.09.2005 року квартири становить 46 712,50 грн. Рішенням виконкому Пісочинської селищеної ради Харківського району №517 від 09.08.2005 року його батькам надано дозвіл на продаж від імені малолітніх дітей - його та його брата ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частини квартири АДРЕСА_2 , та придбати на їх ім`я частину житлового будинку. Вважає, що договір купівлі-продажу будинку, який був підписаний його матір`ю та яка одноособово набула його у власність, вчинений з порушенням діючого на той час законодавства, що призвело до порушення його майнових прав як малолітньої дитини, оскільки на час вчинення правочину йому було 11 років, на його ім`я так і не була придбана частина будинку. При цьому посилається на відповідні норми ЦК та СК України, порушення яких, як він вважає, є підставою для визнання недійсним правочину, укладеного всупереч правам або інтересам дитини. Вказує, що незалежно від того, чи є він стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його права або охоронювальних законом інтересів. Тому вважає, що заявлені ним позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а також визнання права власності на частину спірного майна, є такими, що відповідають нормам чинного законодавства, якими гарантовано захист його порушеного права власності саме у такий спосіб. Посилається на те, що під час розгляду справи його батьки підтвердили той факт, що кошти за продаж квартири ними отримані у повному обсязі, які в подальшому були витрачені на придбання будинку. Вважає, що висновок суду щодо порушенння його прав сторонами правочину - колишніми власниками будинку-продавцями є неправильним, оскільки цими особами не були порушені його права при вчиненні правочину, а тому вони не мають бути учасниками справи в якості відповідачів. Вказує, що, оскільки його частка від продажу квартири становить 46 712,50 грн., а будинок придбано за 108 575,00 грн., то його ідеальна частина у спірному будинку становить 43/100 (46712,50 : (108575 :100)).

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання за нею права власності у порядку поділу майна подружжя на 67/200 частин житлового будинку та визнання за нею права власності на 33/100 частин цього будинку, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1998 року їй та її сину ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2 . З моменту приватизації квартири ОСОБА_2 не заявляв про його порушене право щодо приватизації квартири, яку він отримав за ордером. Вказує, що ОСОБА_2 визнав, що він не має будь-яких прав на вказану приватизовану квартиру, яка з 1998 року є її та її сина особистим майном. Вказує, що за договором купівлі-продажу від 09.09.2005 року квартира була продана за 93 425,00 грн., продаж був вчинений від імені малолітнього сина ОСОБА_11 з дозволу виконкому Пісочинської селищеної ради згідно рішення №517 від 09.08.2005 року, яким їй та ОСОБА_2 було надано дозвіл на продаж від імені двох малолітніх дітей - синів та зобов`язано купити на їх ім`я частини житлового будинку. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не дав належної оцінки поясненням ОСОБА_2 , який підтвердив, що вони отримали кошти за продаж квартири у повному обсязі саме 09.09.2005 року, після чого поїхали до іншого нотаріуса укладати договір купівлі-продажу будинку. Вказує, що частина від суми продажу квартири становить 46 712,50 грн., яка є її особистою власністю. Вказує, що будинок був придбаний за 108 575,00 грн., а тому частка її особистої власності у ньому становить 43/100 (46712,50 : (108575 :100)). Не погоджуться з висновком суду першої інстанції, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що її частка становить саме в такому розмірі, оскільки продана частина квартири була її особистою власністю відповідно до вимог ЗУ «Про приватизаціб державного житлового фонду», а необхідність заявити про цей факт виникла лише після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ майна подружжя, кошти від продажу квартири вона отримала в повному обсязі ще до укладення договору ківпівлі-продажу будинку. Решту коштів за купівлю житлового будинку вони внесли з їх сімейного бюджету з ОСОБА_2 . Вважає доведеним у повному обсязі той факт, що 43/100 частин житлового будинку є її особисто власністю.

Відзиви на апеляційну скаргу не подавалися.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 року, від 09.12.2021 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та справа призначена до апеляційного розгляду на 21.03.2022 року о 10-30 год., з повідомленням учасників справи (т.3 а.с. 117,145,146,148).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.3 а.с. 149).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 16.01.2023 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи (т.3 а.с. 150).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися інші учасники справи, належним чином 07.06.2023 року повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик в цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.3 а.с. 189-192). Відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_3 17.03.2023 року подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заяв та клопотань від інших учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Лаєвської М.Л. не підлягає задоволенню, апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 з 19 березня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 квітня 2017 року заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області (т.1 а.с. 6,8).

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчать свідоцтва про їх народження, де матір`ю вказана ОСОБА_4 , батьком вказаний ОСОБА_2 (т.1 а.с. 52,53,54).

На підставі рішення Пісочинської селищної Ради народних депутатів №68 від 08.02.1994 року ОСОБА_2 14.02.1994 року видано ордер на житлове приміщення №1180 квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 134).

Згідно із довідкою форми Ф-1 місце проживання ОСОБА_2 в період з 11 квітня 1994 року по 08 липня 1997 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 136).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, що видане 28 грудня 1998 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_12 (т.1 а.с. 78).

Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №517 від 09 серпня 2005 року, батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від імені їх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дозволено продати частину квартири АДРЕСА_2 , і купити на їх ім`я частини житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 77).

Заявою від 29 серпня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л. П., ОСОБА_2 дав згоду ОСОБА_4 продати від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому частку квартири АДРЕСА_2 , підписати від імені малолітнього договір купівлі-продажу, отримати відповідні гроші від покупців (т.1 а.с. 169).

09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий №1004, ОСОБА_4 , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 , продаж був вчинений за 93 425 грн., що на момент укладання договору є еквівалентом 18 500 дол. США, які покупець передав продавцю у відповідних частинах таким чином: 35 350 грн. - під час підписання договору, решту суми 58 075 грн. - після одержання кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору, розрахунок має бути здійснений в м. Харкові з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою, що є невід`ємною частиною договору, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально (т.1 а.с. 160).

Заявою від 09 вересня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н. П., ОСОБА_2 дав згоду своїй дружині ОСОБА_4 купити на її ім`я та за її розсудом житловий будинок за АДРЕСА_1 , на спільні кошти, набуті ними в період зареєстрованого шлюбу (т.1 а.с. 113).

09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., реєстровий №2454, ОСОБА_4 за 108 575,00 грн. придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу, витяг з реєстру правочинів (т.1 а.с. 102,103).

27 вересня 2005 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , запис № 2636 в книзі 21, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с. 4).

Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була набута у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в результаті приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 грудня 1998 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Квартира АДРЕСА_2 була приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 1998 році, тому відповідно до закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» належала їм на праві спільної сумісної власності та не може вважатися спільним майном подружжя.

09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий №1004, ОСОБА_4 , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 , за 93 425 грн.

Відповідно до умов зазначеного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 під час підписання договору отримала від покупця грошову суму у розмірі 35 350 грн.

Решту суми в розмірі 58 075 грн. ОСОБА_4 мала отримати від покупця після одержання ним кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору. Розрахунок мав бути здійснений в м. Харкові з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою, що є невід`ємною частиною договору, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально.

У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що продаж кватири був вчинений нею за 93 425 грн. 35 350 грн. від продажу квартири вона отримала від покупця під час підписання 09 вересня 2005 року договору купівлі-продажу квартири, а решту суми в розмірі 58 075 грн. - того ж дня після отримання покупцем кредиту у банку.

Разом з тим, беззаперечних доказів на підтвердження отримання нею решти суми в розмірі 58 075 грн. в день посвідчення правочину 09 вересня 205 року ОСОБА_4 не надала. Зокрема, нею не була надана на підтвердження остаточного розрахунку письмова заява, яка відповідно до договору купівлі-продажу квартири є невід`ємною частиною договору. У судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила відсутність у неї такої заяви.

За вказаних обставин, на підставі поданих сторонами доказів, суд першої інстанції визнав встановленим той факт, що 09 вересня 2005 року ОСОБА_4 під час підписання договору купівлі-продажу отримала від покупця квартири суму грошових коштівв розмірі 35 350 грн. Отримання 09 вересня 2005 року решти суми у розмірі 58 075 грн. позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено.

Судом першої інстанції також встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний 09 вересня 2005 року в день продажу квартири АДРЕСА_2 , при чому спочатку був здійснений продаж квартири, а потім купівля будинку, як вбачається з Витягу з Державного реєстру правочинів №1455162 від 09 вересня 2005 року та Витягу зДержавного реєстру правочинів №1458892 від 09 вересня 2005 року.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача ОСОБА_4 стосовно того, що 35350 грн., отримані від продажу квартири, були витрачені на придбання спірного житлового будинку.

Сплачена відповідачем сума у розмірі 35 350 грн. на придбання спірного житлового будинку не виходить за межі отриманої нею від продажу належної їй частини квартири суми грошових коштів в розмірі 46 712,50 грн. (93425/2 =46712,50), а суд першої інстанції визнав зазначені грошові кошти її особистими коштами.

Доказів того, що кошти, які були отримані від продажу квартири у розмірі 35 350 грн. були витрачені іншим чином, ніж на придбання будинку, суду не надано, як і не надано доказів того, що подружжя мало інші заощадження у такій сумі, які і витратили на придбання будинку.

При цьому суд першої інстанцї не взяв до уваги доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що решта суми її особистих коштів та коштів сина в розмірі 58 075 грн., отримана від продажу квартири, була витрачена саме на придбання спірного будинку, оскільки беззаперечних доказів того, що грошові кошти в сумі 58 075 грн. були отримані ОСОБА_4 09 вересня 2005 року та витрачені на придбання спірного житлового будинку, а не на власні потреби, остання суду не надала.

Вирішуючи позов третьої особи ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 вересня 2005 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_4 .

Відтак, за такого формулювання позовних вимог ОСОБА_3 , питання про права та обов`язки яких вирішується судом у даній справі, є насамперед сторони оспорюваного правочину - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_4 .

Згідно частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Заявлені ОСОБА_3 вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , як продавців спірного житлового будинку та сторони оспорюваного договору купівлі-продажу.

Натомість, ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_16 заяв чи клопотань про залучення в якості співвідповідачів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , не заявляли, представник третьої особи ОСОБА_17 в судовому засіданні зазначила, що не вважає вказаних осіб належними відповідачами, оскільки права ОСОБА_3 були порушені його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а не продавцями будинку.

Незалучення в якості співвідповідачів сторін оспорюваного правочину ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі справа № 291/1024/18-ц.

За вказаних обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Суд не надає оцінку доводам ОСОБА_3 , викладеним в позовній заяві, оскільки висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені лише за належного суб`єктного складу її учасників.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом первісного позову ОСОБА_2 є поділ спільного майно подружжя - житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за кожним з подружжя по 1/2 частині цього будинку.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_4 є визнання особистою власністю 43/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом позову третьої особи ОСОБА_3 , який заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, є поновлення строку на звернення до суду з даним позовом; визнання недійсним в частині права власності на 43/100 ідеальних часток договір від 09.09.2005 року купівлі-продажу житлового будинку; визнання за ним право власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 , як набута ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у результаті приватизації, належить їм на праві спільної сумісної власності та не є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з того, що позивач ОСОБА_2 з часу приватизації вказаної квартири з грудня 1998 року не заявляв про порушення своїх прав під час приватизації квартири, свідоцтво про право власності на житло від 28.12.1998 року ним не було оспорено. При відчужені цієї квартири ОСОБА_2 29.08.2005 року подав письмову заяву нотаріусу про те, що дає згоду дружині ОСОБА_4 продати від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому частку у цій квартирі, підписати від імені сина договір купівлі-продажу та отримати відповідні гроші від покупців (т.1 а.с. 169), що вказує на обізнаність позивача ОСОБА_2 щодо статусу квартири та належність її на праві приватної власності у порядку приватизації саме дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_11 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана заява була подана ОСОБА_2 29.08.2005 року, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 відбувся 09.09.2005 року, тобто мав місце певний проміжок часу і позивач ОСОБА_2 у разі незгоди зі статусом квартири АДРЕСА_3 мав можливість відмовитися від її продажу та заявити свої права на неї, чого ним зроблено не було, що свідчить про наявність згоди позивача ОСОБА_2 при її відчуженні.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №517 від 09 серпня 2005 року, батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від імені їх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дозволено продати частину квартири АДРЕСА_2 , і купити на їх ім`я частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 2 цього рішення, передбачено нотаріальну контору інформувати опікунську раду про купівлю частин житлового будинку АДРЕСА_5 на ім`я малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 77).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що малолітній ОСОБА_3 мав частку у вигляді спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 , а малолітній ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у ній фактично проживав з батьками.

Як встановив суд першої інстанції, 09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий №1004, ОСОБА_4 , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 , за 93 425 грн. ОСОБА_4 під час підписання договору отримала від покупця грошову суму лише у розмірі 35 350 грн. Решту суми у розмірі 58 075 грн. ОСОБА_4 мала отримати від покупця після одержання ним кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів того, що вона отримала решту суми у розмірі 58 075 грн. в день посвідчення правочину 09 вересня 205 року, нею не була надана на підтвердження остаточного розрахунку письмова заява, яка відповідно до договору купівлі-продажу квартири, є невід`ємною частиною договору, а у судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила відсутність у неї такої заяви.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, реєстрація договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 здійснена 09.09.2005 року о 10:40 год. (т.1 а.с. 162). Витяг з Державного реєстру правочинів щодо договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (як основний документ правочину) сформований та виданий 09.09.2005 року о 10:42 год. (т.1 а.с. 161), тобто договір купівлі-продажу вказаної квартири відбувся, був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі правочинів та видано сторонам правочину витяг з нього на підтвердження вчинення цього правочину.

За своїм змістом договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 09.09.2005 року дійсно містить вище вказані умови щодо проведення розрахунків за квартиру при вчиненні правочину, проте, по справі не вбачається, що ОСОБА_4 не отримала усіх грошей за квартиру у цей день, а покупець ОСОБА_19 не сплатила повну вартість квартири ОСОБА_4 у цей день. За умовами договору решту суми 58 075 грн. покупець ОСОБА_19 повинна передати продавцю ОСОБА_4 після одержання кредиту у банку саме протягом одного дня з моменту нотаріального посвідчення цього договору, тобто, у цей же день, а не наступного дня чи в інший день. Відсутність письмової заяви не можливо з достовірністю розцінювати як невиконання умов договору щодо непроведення оплати за квартиру, оскільки жодна із сторін цього правочину не заявила в цій частині про порушення її права, тобто, є підстави вважати, що даний правочин відбувся і сторонами він виконаний у повному обсязі.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу будинку зареєстровано в 15-42 год., тобто у другій половині дня і відповідач ОСОБА_4 мала можливість отримати після продажу квартири усю її вартість від покупця ОСОБА_19 .

Також суд першої інстанції допустився протиріччя, вказавши, що не було доведено існування необхідних коштів на придбання будинку, тоді постає питання: якщо будинок фактично було придбано, то за рахунок яких коштів і що є джерелом його придбання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він мав повну суму для придбання будинку за рахунок інших заощаджень, то ці доводи не підвержуються належними та допустими доказами у справі, оскільки такі докази суду першої інстанції ОСОБА_2 не надано.

Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу будинку були порушені права малолітнього сина ОСОБА_11 , який на праві приватної власності мав у відчуженій квартирі АДРЕСА_3 частку вартістю 46 712,50 грн., що у частці придбаного будинку, виходячи з вартості його частки у квартирі, становить 43/100 частин, тому його вимога про визнання за ним права власності на вказану частку у житловому будинку підлягає задоволенню.

Клопотання третьої особи ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом про визнання за ним право власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку підлягає задоволенню, виходячи з того, що спір між подружжям ОСОБА_20 виник у травні 2017 року, коли батько ОСОБА_2 пред`явив до суду позов про поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як спільного майна подружжя, де проживає вся родина, а коли його мати ОСОБА_4 надала сімейні документи, то третя особа ОСОБА_3 дізнався, що він був разом з нею співвласником квартири АДРЕСА_2 , яка була продана за умови надання виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області дозволу на продаж квартири від його імені, на той час неповнолітньої особи, із застереженням про придбання на його ім`я частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , чого батьками зроблено не було. По справі вбачається, що 16.08.2017 року, тобто майже через три місяці з часу, коли третя особа ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права, він пред`явив до суду самостійний позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом; визнання недійсним в частині права власності на 43/100 ідеальних часток договір від 09.09.2005 року купівлі-продажу житлового будинку та визнання за ним права власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 через неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 61/23904/19, в якій вказано, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Проте, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, яка є предметом даного апеляційного розгляду, також враховуючи те, що спір виник саме між колишнім подружжям ОСОБА_20 та їх сином ОСОБА_3 , що заявлені позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 не містять вимоги про повернення сторін договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.09.2005 року у первісний стан, що права продавці спірного житлового будинку не оскаржені та нічим не порушуються, також з дати укладення вказаного договору пройшло майже 20 років, тому колегія суддів з урахуванням викладеного, з метою уникнення занадто формального підходу вважає за можливе ухвалити нове рішення в межах позовних вимог, заявлених третьою особою ОСОБА_3 .

Колегія суддів з урахуванням викладеного приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково з ухвалення нового рішення.

При ухваленні нового рішення, колегія суддів виходить з того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_6 був придбаний за 108 575,00 грн. (т.1 а.с. 9), квартира АДРЕСА_3 була продана за 93 425 грн. (т.1 а.с. 57). Таким чином, частка ОСОБА_4 та частка ОСОБА_3 у придбаному будинку з урахуванням отриманих коштів від продажу квартири складають по 43/100 частин кожного на праві особисто власності ((108575 - 93425) : 2) : (108575:100), у сумі їх частки становлять 86/100, решта 14/100 частин будинку є спільним майном подружжя, тобто по 7/100 частки кожного із подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Отже, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 7/100 частин спірного будинку, за ОСОБА_4 - на 7/100 +43/100, а всього 50/100, тобто на частину будинку, за ОСОБА_3 - на 43/100 частин спірного будинку.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмовив позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

По справі вбачається, що ОСОБА_2 при подачі позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 1000 грн. (т.1. а.с. 1), при подачі апеляційної скарги 2 460 грн. (1123,50 грн. +1336,50 грн.) (т.3 а.с. 86, 124, 138), при подачі касаційної скарги - 1498,90 грн. (т.2 а.с. 91), а всього 4 958,90 грн.

ОСОБА_4 при подачі зустрічного позову до суду першої інстанції сплачено 640 грн. (т.1 а.с. 49), при подачі апеляційної скарги - 960 грн. (т.2 а.с. 227) та 960 грн. (т. 3 а.с. 109), касаційної скарги - 1280 грн. (т.2 а.с. 144), а всього 3 840 грн.

ОСОБА_3 при подачі позову до суду першої інстанції сплачено 644,53 грн. (т.1 а.с. 72), апеляційної скарги 1927,50 грн. (т.2 а.с. 219) та 1927,50 грн. (т.3 а.с. 101), а всього 4 499,53 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 , з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 694,12 грн.

У зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 840 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_3 , з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_3 у розмірі по 1124,90 грн. з кожного.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови позові на позивача; 3) у разі задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Положеннями частини 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонамидоказів(договорів, рахунків тощо).

Згідно матеріалів справи встановлено, що представництво позивача ОСОБА_2 у суді здійснювала адвокат Лаєвська М.Л. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1275 від 28 листопада 2014 року) на підставі договору про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Лаєвською М.Л.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 06 червня 2017 року, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, в якому міститься детальний перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги ОСОБА_2 у даній справі, квитанцію від 25 травня 2018 року, зі змісту якої вбачається, що 25 травня 2018 року позивачем ОСОБА_2 сплачено 6 200 гривень за послуги професійної правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги (т.1 а.с. 14,15 187-189, т.2 а.с. 222).

Враховуючи викладене та на підставі ст. 137 ЦПК України, колегія суддів вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, є підставою для відшкодування їх судом. При цьому, суд враховує, що розмір таких витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 868 грн, що відповідає положенням частини другої статті 141 ЦПК України .

Крім того, згідно матеріалів справи встановлено, що представництво ОСОБА_4 у суді здійснювала адвокат Мякота О.Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1446 від 16 травня 2007 року) на підставі договору № 64/17 про надання юридичних та інформаційно консультативних послуг від 25 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та адвокатом Мякотою О.Ю.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем надано акт приймання-передачі виконаних робіт від 25 травня 2018 року, в якому міститься перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги ОСОБА_4 із зазначенням інформації щодо сплати 8120 гривень за надані послуги.

Водночас, відповідачем та її представником під час судового розгляду не надано суду документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Крім того, матеріали справи не містять довіреності /ордеру на підтвердження повноважень адвоката Мякоти О.Ю. як представника ОСОБА_4 .

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу ОСОБА_4 документально не підтверджені та не доведені.

Крім того, згідно матеріалів справи встановлено, що представництво ОСОБА_3 у суді здійснювала адвокат Мельник Н.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1553 від 11 червня 2008 року) на підставі договору про надання правової допомоги від 14 серпня 2017 року та 01 вересня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Мельник Н.О.

На підтвердження понесених ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги від 14 серпня 2017 року та 01 вересня 2020 року, укладені між ОСОБА_3 та адвокатом Мельник Н.О., ордер, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 25 травня 2018 року, в якому міститься детальний перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги ОСОБА_3 у даній справі із зазначенням вартості наданих послух у розмірі 6 840 гривень (т.1 а.с. 37-38, 196-199, т.2 а.с. 237,238).

Враховуючи викладене та на підставі ст. 137 ЦПК України, колегія суддів вважає, що надані ОСОБА_3 докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, є підставою для відшкодування їх судом. При цьому, суд враховує, що розмір таких витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а тому колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_3 щодо відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказаних витрат у розмірі по 1 710 грн. з кожного, що відповідає положенням частини другої статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, шляхом взаємозаліку, з ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати, пов`язані з розглядом справи, на користь ОСОБА_4 у розмірі 2 277,88 грн. та з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі по 2 834,90 грн. з кожного.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішннні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лаєвської Марини Леніківни - залишити без задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 67/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визнання за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на 67/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на 33/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , розподілу судових витрат - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задовольнити частковою.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання частини житлового будинку особистою власністю - задовольнити повністю.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Наталія Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 7/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на 7/100 частин та право особистої власності на 43/100 частин, а всього на частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року в частині відмови узадоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2 277,88 грн. витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі по 2 834,90 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов