Справа № 278/2203/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О.М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вище вказаним позовом, де в обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона та ОСОБА_4 разом проживали, спочатку за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому - за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2010 року - постійно по 19.12.2020 року - за адресою: АДРЕСА_3 ; були в теплих стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, створений від їх спільної праці; влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та дружина; в побуті були пов`язані спільними обов`язками; разом відпочивали, їздили за кордон, відвідували родичів та друзів, тощо, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Ні позивачка, ні ОСОБА_4 у період з 01.01.2004 року по 19.12.2020 року в зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували.

За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 було отримано у власність у порядку приватизації земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , про що 26.12.2011 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №090676.

На вказаній земельній ділянці ними за спільні кошти та спільною працею було побудовано житловий будинок, але не введено його в експлуатацію. 26 травня 2021 року на замовлення позивача було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

За час життя ОСОБА_4 тяжко хворів, відтак позивач опікувалась, доглядала за хворим чоловіком, купувала медикаменти та продукти харчування, надавала іншу допомогу останньому, який через зазначену вище хворобу був у безпорадному стані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно.

Відтак, посилаючись на норми діючого законодаства про спадкування, просить суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в період з 1 січня 2004 року по 19 грудня 2020 року;

- визнати за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) разом із спадкоємцями першої черги за законом - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

- визнати земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Провадження у справі ухвалою від 23.06.2021 року відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 27).

У відзиві ОСОБА_3 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 146-149).

У судовому засіданні представником позивача - адвокатом Ващук Ю. було підтримано позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач під час розгляду справи повідомила суду, що проживати разом з ОСОБА_6 стали з осені 1995 року; донька померлого часто з ними спілкувалась, син померлого проживає за кордоном, останній часто фінансово допомагав батьку. Спочатку ми разом як сім`я проживали у неї у місті Житомирі; потім почали будувати будинок у с. Клітчин, де згодом і проживали разом як родина з 2011 року і до смерті ОСОБА_7 . Зазначила, що вони дуже часто подорожували разом. Оскільки у чоловіка виявилось онкозахворювання, яке призвело до неможливості обслуговуати себе самостійно, вона його доглядала.

Представник відповідача - адвокат Козуб І. просив суд відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. Зауважив, що доводи, наведені стороною позивача, не підтверджуються належними доказами.

Допитані у судовому засіданні свідки дали суду наступні пояснення.

Свідок ОСОБА_8 (сестра померлого ОСОБА_9 ) пояснила суду, що позивач просто навідувалась до брата за останні роки його життя. Однією сім`єю з померлим братом вони не проживали, оскільки була відсутня любов та повага. Організація лікування брата була наявна з боку знайомого ОСОБА_10 ; в той час як позивач не дуже сумлінно виконувала обов`язки особи, яка має догляглядати за хворим. Крім того, фінансова складова лікування (надання грошей) завжди лежала на синові померлого - ОСОБА_11 . Щодо безпорадного стану брата зазначила, що він до певного моменту самостійно керував атотранспортним засобом та навіть у серпні 2020 року, коли знаходився на лікуванні, сходив до неї самостійно з другого поверху будівлі лікарні.

Свідок ОСОБА_12 (сусід по с. Клітчин) надав наступні свідчення. ОСОБА_13 знав давно, оскільки йому разом з ним було виділено по сусідству земельні ділянки в с. Клітчин. Знаю позивача та померлого саме як сім`ю, оскільки вони проживали у будинку разом як чоловік та дружина, вели сумісне господарство та був також сумісний бюджет (пригадав про сумісні покупки колес та інш.); часто приходили у гості до них як сусіди. Останні роки через хворобу ОСОБА_14 не міг активно здійснювати діяльність (відомо, що у останнього було онкозахворювання), і систематичний догляд за ним здійснювала саме позивач. Сестри до ОСОБА_15 навідувались не дуже часто; сестра ОСОБА_16 відвідувала брата частіше, 3-4 рази на рік; молодшу сестру не бачив взагалі. Останні дні перед смертю ОСОБА_15 був лежачим; я особисто допомагав позивачці доводити його до ванної та туалетної кімнат, іноді допомагав син позивачки.

Свідок ОСОБА_17 (подруга позивачки) повідомила суду, що знайомство її з ОСОБА_18 відбулось ще за часів проживання сім`ї ОСОБА_19 у квартирі, яка належала позивачці. Потім вони перебрались до будинку у с. Клітчин, які сумісно побудували. Проживали саме як сім`я, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет. Коли ОСОБА_15 почав важко хворіти, ОСОБА_20 за ним доглядала. Зазначила, що онуки ОСОБА_15 і зараз називають ОСОБА_20 бабусею. Коли ОСОБА_20 перебувала на лікуванні після операції, то догляд за ОСОБА_15 здійснювала і свідок особисто, оскільки у нього були хворі нирки, і лікар систематично приїздив до нього на маніпуляції зі шкірою; відтак без стороньої допомоги він не міг обходитись. Десь приблизно півроку до смерті стан ОСОБА_15 був безпорадним та постійно потребував сторонього догляду.

Свідок ОСОБА_21 (сусідка по с. Клітчин) вказала, що проживає в селі Клітчин, де також проживали позивач з ОСОБА_14 як чоловік з дружиною. Спочатку вони разом добудовували будинок, потім стали проживати у ньому постійно як сім`я. Ведення господарства, оброблення городу ними велось разом. Останні місяці перед смертю ОСОБА_15 дійсно потребував стороннього догляду; зазначила, що також була дотична до догляду за ним, коли ОСОБА_20 їздила за ліками для чоловіка. Вказала, що син ОСОБА_15 дійсно постійно допомагав фінансово.

Свідок ОСОБА_22 (знайомий) вказав, що знає ОСОБА_4 та позивачку саме як сім`ю. ОСОБА_15 де-який час проживав у будинку матері ОСОБА_23 , з того часу і знає їх, а коли добудували будинок в с. Клітчин, то разом з ОСОБА_20 переїхали туди проживати як родина та вели сумісно господарство. Вказав, що його родина та родина ОСОБА_19 дружили сім`ями. ОСОБА_15 він возив до лікарні у Києві. Зазначив, що ОСОБА_20 , яка була після операції сама, не переставала опікуватися ОСОБА_15 - забирала його з лікарні. Останні місяці перед смертю ОСОБА_15 був лежачим, який не обходився без сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_24 (сестра ОСОБА_14 ) суду пояснила, що брат з позивачкою проживали разом десь з 1997 року, однак у них були різні бюджети. Володя мав свою фірму, яку згодом продав. Свідок приїздила до них у гості. ОСОБА_20 проживала у АДРЕСА_1 разом із братом. Зазначила, що оскільки ОСОБА_15 допомагав ОСОБА_20 , то і вона опікувалась ним. Підтвердила, що син брата - ОСОБА_25 дуже допомагав фінансово батьку. Підтвердила, що брат з позивачкою часто подорожували разом. Коли ОСОБА_15 знаходився на лікуванні і вона його відвідувала у лікарні, то не бачила там ОСОБА_20 . Однак як почав хворіти на онко, то ОСОБА_20 приїздила до нього. Не заперечувала про незадовільний стан здоров`я позивачки, з чим пов`язала неможливість відвідування брата у лікарні. Коли брат приїхав із Києва з лікарні, він дійсно був у безпорадному стані і не міг вже самостійно пересуватись. Донька брата не мала можливості його відвідувати.

Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані під час розгляду справи письмові докази, врахувавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, приходить до такого висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_4 .

Згідно із частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника та коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 1 СК України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення чинного законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. У пункті 6 вказано, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і тому подібне.

У статті 21 СК України вказано, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18).

Відповідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 256 ЦПК України судом можуть бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, у разі наявності спору про право, такий факт установлюється у порядку позовного провадження. Відтак, позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права у порядку позовного провадження, адже між сторонами виник спір щодо спадкового майна.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_4 в період часу з січня 2004 року по 19 грудня 2020 року проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Вказане підтверджується: актами про фактичне місце проживання (а.с. 32, 33), довідкою Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 35), копією паспорта позивача, де месцем її реєстрації зазначено: АДРЕСА_4 (а.с. 8).

Крім того, наведене підтверджується показами свідків на стороні позивача, допитаними під час розгляду справи, спільними фотознімками (а.с. 54-56), документами, які свідчать про сумісні подорожі (а.с. 20-28), копією конверта, який був спрямований ОСОБА_26 на ім`я батька - ОСОБА_13 (а.с. 29), коли той проживав у АДРЕСА_1 , відеозаписом, відтвореним під час судового засідання, та міститься на флеш-носії (а.с. 96) та копією виготовленого позивачем на своє ім`я технічного паспорта на збудований будинок у с. Клітчин Житомирського району Житосмирської області (а.с 17-18).

З урахуванням наведеного, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період часу з 01 січня 2004 року по 19 грудня 2020 року як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Щодо визнання за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкоємцями першої черги за законом - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Предметом позову у цій справі є, серед іншого, і зміна черговості одержання права на спадкування, що є винятком із загального правила черговості та встановлення іншого, ніж передбачено законом, порядку закликання до спадкування спадкоємців за законом.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених ст. 1259 ЦК України):

- перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки;

- друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

- третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

- четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

- п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Системне тлумачення положень ст. ст. 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно зі змістом указаної норми закону при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Відповідно свідоцтва про смерть, виданого 28 грудня 2020 року, у віці 72 років ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 10).

10 лютого 2021 року нотаріусом у зв`язку зі смертю останнього було заведено спадкову справу № 6/2021 (а.с. 107-143).

Із заявами про прийняття спадщини звернулись: позивач (а.с. 111) та донька померлого - ОСОБА_5 (а.с. 123).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.06.2021 роук №135-02-31 (а.с. 132) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 6 Постанови №17 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судом встановлено, що підтверджується показами допитаних на стороні позивача свідками, що починаючи з 2015 року ОСОБА_14 почав хворіти та через це вже мав незадовільний стан здоров`я. Позивач доглядала за ним, забезпечувала відвідування лікарів та надавала призначене лікування, забезпечувала побутові потреби ОСОБА_9 , годувала, мила та одягала його.

Так, матеріалами справи підтверджено важкий стан здоров`я ОСОБА_9 (а.с. 36-53).

Наведене, свою чергу, з урахуванням наявних у справі та досліджених судом доказів (покази свідків, дослідження відтвореного відео), переконливо свідчить про те, що ОСОБА_14 протягом тривалого часу безперервно хворів, був у тяжкому стані та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, які надавала і забезпечувала саме ОСОБА_1 .

Відтак суд приходить до висновку про задоволення вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку земельної ділянки

Суд погоджується з позицією позивачки, яка полягає у наступному.

Згідно частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Якщо майно придбано під час спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №653/3848/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17).

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

На ім`я ОСОБА_4 26.12.2011 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 14-16), вказана ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Тобто, у період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Оскільки судом встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з 01 січня 2004 року по 19 грудня 2020 року, відтак позивачем доведено, що остання має право на половину спільного сумісного майна, набутого за цей час, а саме - земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки ділянку було набуто у власність 26.12.2011 року, то вона є об`єктом права спільної сумісної власності як подружжя, відтак позивач має право влансоті на 1/2 частку такої ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст. 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачкою обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 211, 223, 247, 258, 263-265, 354 ЦПК України, положеннями Цивільного кодекса України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в період з 1 січня 2004 року по 19 грудня 2020 року.

Визнати за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) разом із спадкоємцями першої черги за законом - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Визнати земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 22.12.2023 року.

Суддя О. М. Дубовік