ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7547/23 Справа № 203/2805/22 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою адвоката Моськіної Світлани Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року

у справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з вищезазначеним уточнених під час розгляду справи позовом посилаючись на те, що територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради починаючи з 2003 року є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Власником суміжного приміщення № НОМЕР_1 у цьому ж будинку є АТ «Українська залізниця».

Позивач зазначає, що протягом 2012 2013 років ОСОБА_2 самовільно зайняв приміщення №15 та частину приміщення №16, переобладнав їх в окреме приміщення і згодом шляхом здійснення низки незаконних процедур (зокрема, шляхом ініціювання ухвалення рішення судом) набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 у вказаному будинку, яка включила протиправно зайняті ним нежитлові приміщення.

25 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким останній став іпотекодержателем спірного нерухомого майна.

В подальшому, 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 за договором про задоволення вимог іпотекодержателя набув право власності на спірне приміщення.

13 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області судове рішення, яке стало підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на спірне приміщення, було скасоване, отже відпали підстави для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірне майно.

Оскільки вказане нерухоме майно незаконно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра, наявні підстави для звернення прокурора до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно з припиненням речового права та закриттям відповідного розділу.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01) з припиненням речового права та закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 01.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури компенсацію судових витрат у сумі 2481,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні два розділи щодо нежитлових приміщень (реєстраційні номери 01 та 01), які самочинно об`єднані у житлове приміщення №16 (реєстраційний номер 01) і за відсутності достатніх для цього правових підстав переведені до житлового фонду, що призвело до фактичного існування у реєстрі подвійної реєстрації речових прав на одне й те ж нерухоме майно. Суд виходив із того, що заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури використано цілком ефективний спосіб захисту порушеного права в спірних правовідносинах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини у справі та не в повному обсязі дослідив надані докази, розглянув справу за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засіданнята без дослідження питання щодо добросовісності набуття останнім права власності. Зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно з одночасним припиненням речового права та закриттям відповідного розділу, не підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпропетровська обласна прокуратура просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року №11/13 будинок АДРЕСА_1 було прийнято до комунальної власності.

Нежитлове приміщення АДРЕСА_3 належить Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України в особі АТ «Українська залізниця».

Станом на 24 листопада 2013 було проведено самочинне переобладнання (перепланування, реконструкція) будинку, у результаті якого приміщення №15 увійшло до складу житлового приміщення №16 загальною площею 106,5 м2 у будинку АДРЕСА_2 .

15 лютого 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у справі № 175/207/16-ц було ухвалене заочне рішення, яким було припинене право власності територіальної громади м. Дніпропетровська на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності, зобов`язано державного реєстратора закрити відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

23 лютого 2016 року право власності на житлове приміщення №16 загальною площею 106,5 м2 було зареєстроване за ОСОБА_2 . Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права стало рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2006 року, ухвалене у справі №2-2163.

25 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким останній набув статус іпотекодержателя житлового приміщення №16 загальною площею 106,5 м2, договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. і зареєстрований у реєстрі за № 60.

12 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким останній набув право власності на житлове приміщення №16 загальною площею 106,5 м2, договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. і зареєстрований у реєстрі за № 231.

24 травня 2016 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області заочне рішення від 15 лютого 2016 року було скасоване.

13 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2006 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірне нерухоме майно, було скасоване.

На час розгляду справи, право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 зареєстроване за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Разом з цим Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить два розділи щодо нежитлових приміщень (реєстраційні номери 01, 01), які були самочинно об`єднані у житлове приміщення №16 01).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що «з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності».

До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) державна реєстрація речових прав, а нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).

У частині третій статті 26 Закону, зокрема, встановлювалося, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

При розгляді справи цієї категорії суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей; (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Положення Закону регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону, чинними на момент вчинення ним лій на підставі такого судового рішення.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування про державної реєстрації прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону.

Отже, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього зареєстрованого права власності на спірне нежитлове приміщення та позбавлення можливості належним чином користуватися та розпоряджатися комунальним майном внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , який є тотожним належному на праві власності нежитловому приміщенню.

Зваживши у цій справі усі підстави та послідовність набуття майна у власність, зокрема ОСОБА_1 , а також обставини подвійної державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна комунальної власності, з урахуванням положень частини третьої статті 26 Закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про порушення прав позивача та прокурором використано цілком ефективний спосіб захисту порушеного права в спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 у розумінні положень статті 388 ЦК України є добросовісним набувачем квартири, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вказана норма передбачає захист права дійсного власника з володіння якого вибуло нерухоме майно за відсутності його волі, при цьому спірне нежитлове приміщення з володіння Дніпровської міської ради не вибувало, оскільки орган місцевого самоврядування має зареєстроване речове право щодо нежитлового приміщення.

Посилання скаржника на те, що він є добросовісним набувачем квартири, не є обґрунтованими, оскільки починаючи з 2013 року ОСОБА_1 достеменно було відомо про те, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю, Дніпровська міська рада має зареєстроване право власності щодо цього майна, та всі його дії були спрямовані виключно на заволодіння комунальним майном у поза приватизаційний спосіб, що підтверджується наявними судовими рішеннями у справах № 2-2163, №0418/4650/2012, № 904/4475/20, № 203/2792/20, а тому у розумінні норм чинного законодавства, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, колегія суддів відхиляє, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме поштовим конвертом, що знаходиться у т.2 а.с.25, який повернувся до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою, поштовим конвертом у т.2 а.с.27, який повернувся до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, неодноразовим розміщенням судом першої інстанції оголошень про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а тому у розумінні положень статті 128 ЦПК України, є належним чином повідомлений про розгляд справи.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оскільки є добросовісним набувачем майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з огляду на характер спірних правовідносини, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформований у сталій практиці Верховного Суду та узгоджується з ЄСПЛ.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката Моськіної Світлани Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта