Справа № 522/3702/22
Провадження № 2/522/1769/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Коноваленко В. О.,

представника позивача - адвоката Кравець А. М.,

представника відповідача Скрипник Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського національного медичного університету (надалі ОНМедУ, Університет) про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала в Одеському національному медичному університеті на посаді завідувача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права.

Наказом ОНМедУ від 10 січня 2022 року № 17/л її звільнено з посади 11 січня 2022 року на підставі витягу з протоколу засідання профспілкового комітету ППО працівників ОНМедУ № 24 від 25.11.2021 за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

25 січня 2022 року наказом ОНМедУ № 55/л призупинено дію наказу від 10 січня 2022 року № 17/л до видання нової редакції вищезазначеного наказу.

Наказом ОНМедУ від 01 лютого 2022 року датою звільнення позивача встановлено 24 січня 2022 року.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його проведено з порушенням вимог законодавства та встановленого порядку, а також без належних для звільнення з посади підстав. Зазначає, що 17 червня 2021 року Вчена рада ОНМедУ прийняла рішення про ліквідацію структурного підрозділу, а саме кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права в Одеському національному медичному університеті. 16 липня 2021 року засобами поштового зв`язку позивач отримала повідомлення про зміну в організації праці (без вихідного реєстраційного номеру та без дати), в якому повідомлялося про її майбутнє звільнення із займаної посади з 01 вересня 2021 року у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ОНМедУ відповідно до наказів відповідача від 17.06.2021 «Про затвердження змін до Структури та Структури і штатної чисельності ОНМедУ» № 268-о та «Про введення в дію рішення Вченої ради ОНМедУ від 17.06.2021 року» № 266-о, з якими її ознайомлено не було, їх копії вона отримала 21.01.2022 у відповідь на адвокатський запит. У зазначеному повідомленні не конкретизовано, який структурний підрозділ ліквідується та воно отримано в строк, менший, ніж два місяці до майбутнього запланованого звільнення. Також у повідомленні відсутня й інформація щодо зміни істотних умов праці. 28.08.2021 позивач направила відповідачу заяву про організацію роботи кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права ОНМедУ та штатний розпис кафедри, жодних заперечень адміністрація ОНМедУ проти такої заяви не надала.

Відповідно до штатних розписів ОНМедУ, чинних у період з червня 2021 року по грудень 2021 року, існувала кафедра соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права.

22 листопада 2021 року позивача не було допущено представляти свої інтереси на засіданні профкому первинної профспілкової організації працівників ОНМедУ.

23 листопада 2021 року позивач отримала на електронну пошту попередження ОНМедУ про можливе наступне її звільнення від 11.11.2021 у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу та пропозицію до 22 листопада 2021 року подати відповідну заяву до відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи.

Із зазначеними у попередженні наказами її ознайомлено не було, в попередженні не конкретизовано, який структурний підрозділ ліквідовується, зміни до структури та штатного розпису з 01.09.2021 відповідно до рішення Вченої ради і наказів ОНМедУ не вносилися, тобто вказані рішення та накази не були реалізовані. У попередженні відсутній перелік істотних умов її праці, що повинні набути змін.

Отже, указане попередження позивач отримала пізніше, ніж дата, до настання якої їй слід було подати відповідну пропозицію.

Разом з тим, у поданні ректора ОНМедУ від 11.11.2021 вказано, що позивач не надіслала заяви щодо заміщення запропонованих посад, проте станом на 11.11.2021 їй було запропоновано лише одну посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу, якої взагалі не існувало в штатному розписі ОНМедУ, як і структурного підрозділу «Юридичний відділ».

25.11.2021 вона звернулась до ОНМедУ із заявою, в якій вказала, що станом на 25.11.2021 відповідач не надав їй достовірний та актуальний перелік вакантних посад, а також просила надати повний актуальний список посад ОНМедУ та посадові інструкції, функціональні обов`язки, умови праці згідно зі списком, надати копії інших документів, проте отримала інформаційну довідку за підписом старшого інспектора з кадрів Л. Ульченкової, в якій зазначено, що відомості, що запитувалися нею в заяві від 25.11.2021, відсутні.

25.11.2021 її не було допущено на засідання профкому первинної профспілкової організації працівників ОНМедУ та в той же день первинна профспілкова організація працівників ОНМедУ надала згоду на розірвання трудового договору з позивачем за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

20.12.2021 первинною профспілковою організацією працівників ОНМедУ направлено відповідь на її заяву та копію протоколу засідання первинної профспілкової організації працівників ОНМедУ № 23 від 22 грудня 2021 року, у якому вказувалося на перенесення розгляду подання ОСОБА_2 про надання згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 .

Позивач 24.01.2022 ознайомилася з поданням ректора ОНМедУ Запорожана В. М. від 11.11.2021 та протоколом первинної профспілкової організації працівників ОНМедУ № 24 від 25.11.2021.

ОСОБА_1 зазначає, що з оскаржуваних наказів слідує, що підставою для прийняття наказу про звільнення слугував витяг з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ОНМедУ від 25.11.2021 № 24, проте, зі змісту наказу слідує, що позивача звільнено відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, тобто за нормою, яка передбачає відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Натомість, позивач вважає відсутніми підстави для її звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідач не повідомляв її про зміну умов праці, профспілковий комітет працівників ОНМедУ не розглядав питання зміни умов її праці, а позивач жодним чином не надавала відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідач не надав їй пропозиції на переведення в іншу місцевість разом з організацією, а вона жодним чином не надавала відмови від переведення на іншу місцевість разом з ОНМедУ. Також, на думку позивача, законного розгляду профспілковим комітетом працівників ОНМедУ питання її звільнення не відбулося, оскільки вона була безпідставно позбавлена права представляти свої інтереси на його засіданні.

Також позивач зазначає, що під час її звільнення відповідачем не було дотримано гарантій, встановлених трудовим законодавством та не враховано, що вона є одинокою матір`ю та самостійно виховує дитину віком до 14 років, про що вона повідомляла відповідача.

Також позивач зазначає, що незаконним звільненням відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки вона є вдовою та самостійно виховує дитину, на момент її звільнення заробітна плата була її основним джерелом доходів. Маючи контракт з відповідачем до травня 2024 року, вона не очікувала втратити роботу, а тривале порушення відповідачем її трудових прав викликало у неї почуття безпорадності, невпевненості та страху за добробут своєї сім`ї. Унаслідок незаконного звільнення позивач зазнала душевних страждань, нервових переживань та стресу, що вплинуло на її звичайний ритм життя та стан здоров`я, ускладнило перебіг гіпертонічної хвороби та викликало гіпертонічний криз.

З огляду на викладене, позивач просила суд визнати незаконними та скасувати накази Одеського національного медичного університету № 17/л від 10 січня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та № 75/л від 01 лютого 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді завідувача кафедри соціальної медицини громадського здоров`я та медичного права на 1,0 ставки Одеського національного медичного університету; стягнути з Одеського національного медичного університету на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення на день поновлення на роботі та стягнути з Одеського національного медичного університету на її користь 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву представник Одеського національного медичного університету просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з посиланням на те, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог законодавства, оскільки відповідач змінив істотні умови праці позивача, ліквідувавши структурний підрозділ, в якому позивач обіймала посаду, а остання відмовилася від продовження роботи, не надавши згоди на зайняття будь-якої з вакантних посад. Також вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що її не було запрошено на засідання Вченої ради, на якому приймалося рішення про ліквідацію кафедри, завідувачем якої була позивач, оскільки на сайті відповідача було розміщено повідомлення про заплановане 17.06.2021 чергове засідання Вченої ради, а законодавством не встановлено конкретного порядку такого повідомлення. Також на доводи позивача про те, що її не було ознайомлено з наказами відповідача «Про затвердження змін до Структури і штатної чисельності Одеського національного медичного університету» № 268-о від 17 червня 2021 року та «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021 року» № 266-о від 17.06.2021, вказує, що такі накази були розміщені на офіційному веб-сайті Університету, крім того, вважає, що обов`язковість ознайомлення з розпорядчими документами з кадрових питань поширюється лише на тих осіб, які згадані в них, тоді як ОСОБА_1 в таких наказах не згадувалася. Також відповідач твердження позивача про те, що зміни не були внесені до штатних розписів, вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того зазначає, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії з метою повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяці до відповідної дати, а отримання позивачем листа лише 16.07.2021 пов`язує виключно з поведінкою позивача. Щодо посилань позивача на недопущення її до участі у засіданнях профспілкового комітету, то такі обмеження були пов`язані зі станом тимчасової непрацездатності позивача, введенням карантинних обмежень та спрямовані на те, щоб не наражати на небезпеку інших учасників засідань. Також відповідач посилається і на відсутність підстав для стягнення з нього на користь позивача коштів у відшкодування моральної шкоди, оскільки така вимога є похідною, а звільнення позивача проведено з дотриманням чинного законодавства.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 щодо наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечень вказує, що відповідачем не спростовано арґументів про порушення вимог законодавства при звільненні позивача. Вважає такими, що не відповідають дійсності твердження відповідача, що накази Університету № 268-о та № 266-о від 17.06.2021 є наказами з кадрових питань, адже вони стосуються основної та адміністративно-господарської діяльності відповідача, а не руху кадрів. Відповідно до укладеного контракту від 07.10.2020 ОСОБА_1 має право брати участь у роботі будь-якого структурного підрозділу Університету, а останній зобов`язується забезпечувати її документацією в обсязі, необхідному для виконання роботи. Крім того, посилаючись на те, що штатні розписи затверджуються двічі на рік, відповідач підтвердив, що новий штатний розпис зі змінами, в якому вже не було передбачено посади позивача був затверджений 01.12.2021, таким чином до цієї дати посада ОСОБА_1 була наявна в штатному розписі, а рішення відповідача про скорочення посад не були реалізовані до 01.12.2021. Також посилається на необґрунтованість тверджень відповідача про належне повідомлення позивача про майбутнє звільнення та щодо недопущення позивача до участі у засіданнях профспілкового комітету. Вказує також на неправильне тлумачення відповідачем положень трудового законодавства щодо правових підстав звільнення позивача, крім того вважає, що відповідачем не спростовано порушення під час її звільнення гарантій, передбачених ст. 184 КЗпП України.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач указує, що ним свої арґументи та заперечення викладені у відзиві на позовну заяву, а позивачем не спростовано законності звільнення позивача.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Кравець А. М. позов просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до нової редакції контракту із завідувачем кафедри, обраним за конкурсом від 14.05.2019, укладеним між Одеським національним медичним університетом та ОСОБА_1 від 07.10.2020, ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету як обрану за результатами конкурсного відбору. Строк дії цього контракту встановлено з 14.05.2019 до 13.05.2024.

Наказом ректора Одеського національного медичного університету № 266-о від 17.06.2021 «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021» ліквідовано з 01 вересня 2021 року структурні підрозділи ОНМедУ, зокрема кафедру соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права.

Наказом ректора Одеського національного медичного університету № 268-о від 17.06.2021 «Про затвердження змін до Структури та Структури і штатної чисельності Одеського національного медичного університету» внесено зміни Структуру Одеського національного медичного університету з 01.09.2021, а саме ліквідовано структурні підрозділи, зокрема кафедру соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права.

Повідомленням ректора Одеського національного медичного університету про зміну в організації праці (без вихідного реєстраційного номеру та дати), ОСОБА_1 повідомлено про майбутнє звільнення із займаної посади 31.08.2021 у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу Одеського національного медичного університету з 01 вересня 2021 року, відповідно до наказу ректора Одеського національного медичного університету № 268-о від 17.06.2021 «Про затвердження змін до Структури та Структури і штатної чисельності Одеського національного медичного університету» та на підставі наказу Одеського національного медичного університету № 266-о від 17.06.2021 «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021». Одночасно запропоновано їй посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Одеського національного медичного університету. У разі прийняття пропозиції, запропоновано ОСОБА_1 у строк до 01.08.2021 подати відповідну заяву до відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи Одеського національного медичного університету. У разі відмови у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів та військово-мобілізаційної роботи.

Відповідно до попередження ректора ОНМедУ від 11.11.2021 про можливе наступне звільнення, ОСОБА_1 повідомлено про можливе наступне звільнення із займаної посади з 11.01.2022 у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ОНМедУ відповідно до наказу ректора Одеського національного медичного університету № 268-о від 17.06.2021 «Про затвердження змін до Структури та Структури і штатної чисельності Одеського національного медичного університету» та на підставі наказу Одеського національного медичного університету № 266-о від 17.06.2021 «Про введення в дію рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 17.06.2021». Одночасно запропоновано ОСОБА_1 посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Одеського національного медичного університету або іншу вакантну посаду згідно переліку на одному аркуші, що додається. У разі прийняття пропозиції, запропоновано ОСОБА_1 у строк до 22.11.2021 подати відповідну заяву до відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи Одеського національного медичного університету. У разі відмови у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів та військово-мобілізаційної роботи, однак попереджено, що її буде звільнено з посади відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поданням ректора Одеського національного медичного університету голові профспілкового комітету ОНМедУ від 11.11.2021 у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ОНМедУ, а саме кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права з 01.09.2021, відповідно до наказів Одеського національного медичного університету № 266-о та № 268-о від 17.06.2021, й відповідно зміною істотних умов праці, запропоновано розглянути та надати дозвіл на розірвання трудового договору 11.01.2022 з ОСОБА_1 , завідувачем кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету, за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці). Вказано, що вищезазначений працівник має переважне право на залишення на роботі як одинока мати, що виховує дитину, віком до 15 років. Зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади в Одеському національному медичному університеті, проте від неї не надійшло жодної заяви щодо наміру заміщення однієї із запропонованих посад.

Відповідно до протоколу № 23 розширеного засідання профкому ППО працівників ОНМедУ від 22.11.2021 ухвалено розгляд подання ректора ОНМедУ про надання згоди на розірвання трудового договору у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці із ОСОБА_1 відкласти до наступного засідання профкому ППО працівників ОНМедУ в межах строку, передбаченого КЗпП України, надіслати лист-запрошення ОСОБА_1 на засідання профкому ППО працівників ОНМедУ на 25.11.2021.

Згідно з протоколом № 24 розширеного засідання профкому ППО працівників ОНМедУ від 25.11.2021, за результатами розгляду подання ректора ОНМедУ, ухвалено надати згоду на розірвання трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України з ОСОБА_1 , завідувачкою кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету 11.01.2022.

Наказом Одеського національного медичного університету від 10 січня 2022 року № 17/л ОСОБА_1 л звільнено 11 січня 2022 року з посади завідувача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права на 1,0 ставки за пунктом 6 статті 36 КЗпП України. Підстава: витяг з протоколу засідання профспілкового комітету ППО працівників ОНМедУ № 24 від 25.11.2021.

Наказом Одеського національного медичного університету від 25 січня 2022 року № 55/л призупинено дію наказу Одеського національного університету від 10 січня 2022 року № 17/л до видання нової редакції вищевказаного наказу. Підстава: листок непрацездатності № 2404105-200-4613662-1.

Наказом Одеського національного медичного університету від 01 лютого 2022 року № 75/л, у зв`язку з надходженням листка тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 скасовано в частині дати звільнення 11 січня 2022 року наказу № 17/л від 10 січня 2022 року та звільнено ОСОБА_1 24 січня 2022 року, скасовано в частині грошової компенсації за 46 календарних днів невикористаної відпустки та наказано виплатити грошову компенсацію за 48 календарних днів невикористаної відпустки. Підстава: листок непрацездатності № 2404105-200-4613662-1.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Указаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21.

Як слідує з наказу ОНМедУ від 10.01.2021 № 17/л, звільнення позивача за пунктом 6 статті 36 КЗпП України проведено у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та її відмовою від запропонованих вакантних посад, як працівника, що має переважне право на залишення на роботі.

Підставою для видання такого наказу стали наказ ректора Одеського національного медичного університету № 266-о від 17.06.2021, відповідно до якого ліквідовано з 01 вересня 2021 року структурний підрозділ ОНМедУ, а саме кафедру соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права, а також витяг з протоколу засідання профспілкового комітету ППО працівників ОНМедУ № 24 від 25.11.2021.

Пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Із аналізу норм частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Частиною четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна зміні в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Тобто при зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 455/1377/18, від 22 травня 2019 року у справі № 601/1513/18 (провадження № 61-2741св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 752/346/18 (провадження № 61-13072св19).

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, проте структурний підрозділ, у якому вона працювала було ліквідовано, посада, яку вона обіймала, не залишилася у штатному розписі, що свідчить про відсутність підстав вважати про зміну істотних умов праці та виключає можливість звільнення працівника за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 про зміну істотних умов праці не повідомлялася, відповідачем у попередженнях не було зазначено, які саме істотні умови праці зміняться, а відтак і посилання відповідача на те, що позивач відмовилася від продовження роботи, не надавши згоди на зайняття будь-якої з вакантних посад, що є підставою для її звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, є необґрунтованим.

Відповідач безпідставно ототожнив зміни істотних умов праці та зміни в організації виробництва та праці, скорочення чисельності або штату працівників у трудових відносинах з працівником, які мають різні правові наслідки та не можуть ототожнюватися.

Відповідач не довів, що у нього відбулись будь-які зміни істотних умов праці, тоді як з обставин справи слідує, що структурний підрозділ, де працювала позивач, ліквідовано, а її посаду фактично скорочено, а тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача за пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України обов`язковість отримання згоди профспілкового комітету при звільненні працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачено, що також не було враховано відповідачем під час проведення процедури звільнення позивача.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади було проведено з істотним порушенням законодавства про працю та за відсутності правових підстав для припинення трудового договору з ОСОБА_1 за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, накази Одеського національного медичного університету від 10 січня 2022 року № 17/л" та від 01 лютого 2022 року № 75/л" підлягають скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді завідувача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі - Порядок) передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Саме про таке застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку зазначено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2011 року (справа № 6-87цс11), 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15).

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах, зокрема, від 24 квітня 2020 року в справі № 815/5976/14, від 15 жовтня 2020 року в справі №826/5842/15, та інших, про те, що, як випливає з аналізу Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати до її розрахунку не включаються виплати, які мають одноразовий та несистематичний характер.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 з червня по грудень 2021 року здійснювалися нарахування лише у зв`язку з перебуванням на лікарняних та відпустці.

Відтак, відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата підлягає обчисленню, виходячи з виплат за квітень (31 892, 46 грн) та травень (27 027,76 грн) 2021 року.

У квітні 2021 року кількість робочих днів складала 22, у травні 2021 року - 18.

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить: (31 892, 46 грн + 27 027,76 грн) / (22+18) = 1 473 грн.

З огляду на зазначені вище обставини, період вимушеного прогулу позивача складає: з 24.01.2022 по 20.06.2023 (день ухвалення рішення у справі) - 365 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 537 645 грн. При цьому з указаної суми мають бути відраховані установлені законодавством України податки і збори.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Подібні висновки висловленні у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 428/7002/14-ц.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц.

Унаслідок незаконного звільнення (порушення права на працю) позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення її роботи та заробітної плати як джерела існування, необхідності зміни життєвих зв`язків, виникненні потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, установлені обставини справи, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування шкоди у сукупності з іншими фактичними обставинами, суд вважає наявними правові підстави для визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 15 000 грн, що буде відповідати засадам розумності, виваженості і справедливості.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір на користь позивача в розмірі 1 948, 80 грн, та в дохід держави в розмірі 992, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази Одеського національного медичного університету: "Про звільнення ОСОБА_1 від 10 січня 2022 року № 17/л" та "Про звільнення ОСОБА_1 від 01 лютого 2022 року № 75/л".

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача кафедри соціальної медицини, громадського здоров`я та медичного права Одеського національного медичного університету.

Стягнути з Одеського національного медичного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 537 645 (п`ятсот тридцять сім тисяч шістсот сорок п`ять) гривень з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Одеського національного медичного університету на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

У решті позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути з Одеського національного медичного університету на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 948 (одна тисяча дев`ятсот сорок вісім) гривень 80 копійки.

Стягнути з Одеського національного медичного університету на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Одеський національний медичний університет, , м.Одеса, пров. Валіховський, 2.

Повне судове рішення складено 27.06.2023.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА