Справа № 199/7097/23
№ 2/183/4592/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової О.В.,

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

31 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути грошові кошти в сумі 293 115,43 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 15 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 120 000,00 гривень, а відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у строк, передбачений договором, а саме до 15.03.2020 року.

Однак, відповідач у порушення норм законодавства, свої зобов`язання за договором позики не виконував, в наслідок чого станом на 30.08.2023 року виникла заборгованість, загальний розмір якої склав 293 115,43 гривень, що складається з:

- 106 229,42 грн. заборгованість за договором позики;

- 114 813,35 грн. заборгованість за подвійною обліковою ставкою;

- 59 476,77 грн. індекс інфляції;

- 12 595,89 грн. 3% річних.

Зазначену суму заборгованості ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача, а також покласти на нього судові витрати.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року цивільну справу передано за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 30-31).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 39).

Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання призначене на 07 грудня 2023 року відповідач не з`явився, про причину неявки не повідомив, вважається повідомленим належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що 15 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 120 000,00 гривень, які зобов`язався повернути строком до 15.03.2020 року, зазначене позивачем підтверджено письмовою розпискою від 15.02.2020 року засвідченою підписом відповідача (а.с. 16).

ОСОБА_2 свої зобов`язання за вищевказаним договором виконував не повною мірою, внаслідок чого, за розрахунком наведеним позивачем у позові, станом на 30.08.2023 року виникла заборгованість у розмірі 293 115,43 гривень, що складається з:

- 106 229,42 грн. заборгованість за договором позики;

- 114 813,35 грн. заборгованість за подвійною обліковою ставкою;

- 59 476,77 грн. індекс інфляції;

- 12 595,89 грн. 3% річних.

При цьому, станом на момент розгляду справи, даних про погашення відповідачем вищевказаної заборгованості за борговою розпискою, матеріали справи не містять.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами законодавства.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13.

Таким чином, із досліджених матеріалів справи суд дійшов висновку, що сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а розписка свідчить про укладення договору позики між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору у встановлений у зобов`язанні строк його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідачем не спростовано наявність боргової розписки, як і не надано доказів погашення заборгованості в строки, визначені договором, а тому суд приходить до переконання, що основна сума заборгованості у розмірі 106 229,42 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Між тим, заборгованість за 3-ма % річних та індексом інфляції, нарахованими на прострочене зобов`язання, суд вважає за необхідне розрахувати самостійно, виходячи з наступного.

Розрахунок наданий позивачем проведено за період часу з дня укладення позики 15.02.2020 року по день складання позовної заяви.

Як вбачається зі змісту статті 625 ЦК України, нарахування та стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних відбувається після прострочення боржником грошового зобов`язання.

Відповідно до роз`ясень ПВГСУ від17.12.2013року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За умовами частини першої статті 530ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Умовами договору позики, укладеного між сторонами по справі, визначено кінцевий строк погашення заборгованості та виконання зобов`язання, обмежений 15.03.2020 року.

Між тим, враховуючи, що відповідачем здійснювались часткові погашення заборгованості після спливу встановленого борговою розпискою строку, останній з яких був здійснений 24.04.2023 року, суд приходить до переконання, що саме з цього дня заборгованість вважається простроченою, та саме з цього періоду підлягає стягненню заборгованість, нарахована на прострочення грошового зобов`язання передбачена ст. 625 ЦК України.

За змістом ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно п. 1, 3, 4 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене та керуючись нормами чинного законодавства суд приходить до висновку, що стягненню підлягають 3% річних у розмірі 1118,00 грн. нараховані за період з 24.04.2023 року по 30.08.2023 року, інфляційні витрати за вказаний період не передбачені.

Вирішуючи питання про стягнення грошової суми за користування чужими грошовими коштами слід звернути увагу на наступне.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з договору позики, при його укладені сторонами не було погоджено розмір і порядок сплати процентів за користування коштами.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного суду України висловленій у постанові від 30 травня 2012 року у справі № 6-48цс12, у разі якщо спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні суб`єктом підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 10461048 ЦК України, а не вказаним вище Законом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачів грошової суми за користування чужими коштами, визначеної позивачами на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки позивачі у даних правовідносинах не являються юридичною особою, ні суб`єктом підприємницької діяльності, яка відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснює діяльність з надання фінансових послуг.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2931,16 гривні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,76-82,89,141,223,263,265,280 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 15 лютого 2020 року, у розмірі 107 347,42 гривень (сто сім тисяч триста сорок сім гривень 42 копійок), з яких: 106 229,42 гривень заборгованість за договором позики; 1 118,00 гривень 3% річних нараховані за період з 24.04.2023 року по 30.08.2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 931,16 гривень (дві тисячі дев`ятсот тридцять одна гривня 16 копійок).

В іншій частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Сорока О.В.