Справа № 209/591/23
Провадження № 2/209/449/23
27 листопада 2023 року м. Кам`янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Решетник Т.О.,
за участю секретаря судового засідання - Ухліної В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кам`янське в порядку загального позовного провадження ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визначення місця проживання дитини, -
Короткий зміст позовних вимог.
10.02.2023 рокупозивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини.
На обґрунтування позову позивач зазначила, що 15.10.2011 року уклала шлюб із відповідачем. Від шлюбу у них народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично мешкає з нею без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні. У квітні 2017 року вони припинили подружнє життя, тому вона була змушена звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.05.2017 року шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу, відповідач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу, але тих коштів не вистачало на утримання дитини, тому вона звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дочки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.10.2018 року з відповідача було стягнуто аліменти на її користь на утримання дочки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. Після ухвалення рішення, відповідач аліменти сплачує у тих розмірах, які визначено рішенням суду, заборгованості зі сплати аліментів він не має. Вихованням дочки вона займається самостійно, дбає про її стан здоров`я. Зазначає, що у квартирі, де вона живе зі своїм чоловіком та трьома малолітніми дітьми, за адресою: АДРЕСА_1 , створено всі умови для проживання та виховання дитини, житлові умови відповідають всім санітарно-гігієнічним нормам. Між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання доньки, тому вона звернулась до суду.
Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.03.2023 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 25.10.2023 року підготовче провадження по справі було закрито.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.11.2023 постановлено провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.
24.04.2023 року через канцелярію суду позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Представник позивача - адвокат Борщевич - подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову.
Представник третьої особи - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явились, подали суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, а також надали висновок щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України.
На підставі викладеного, враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, керуючись ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.10.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , від якого у них народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.05.2017 року та копією свідоцтва про народження (а.с. 12, 18).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.10.2018 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дочки - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, що підтверджується виконавчим листом, виданим Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська 08.10.2019 року (а.с. 20).

27.06.2020 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 8).

Відповідно до акту №39 проживання без реєстрації (а.с. 15), позивач фактично проживає без реєстрації разом із дочкою - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання (а.с. 7, 14), місце проживання позивача та ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку, поданого суду Службою у справах дітей Кам`янської міської ради, після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3 залишилась мешкати разом з матір`ю, окремо від батька без перешкод з боку батька. ОСОБА_1 уклала шлюб з іншим чоловіком, де в них народилось двоє спільних дітей, у зв`язку з чим, вона має намір оформити статус багатодітної родини, так як має на вихованні троє дітей.

Згідно змісту позову, домовленості щодо місця проживання дитини між сторонами не досягнуто,а тому вказаний спір підлягає вирішенню судом.

Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, інтелектуального, духовного, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (частини перша, друга, третя статті 15 Закону).

Міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 про те, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, ґрунтуючись на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності та внутрішньому переконанні судді, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, відступивши від поданого висновку органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, так як позивач створює для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку, піклується нею та постійно проживає з нею з моменту розірвання шлюбних відносин, відповідач заперечень щодо місця проживання дитини суду не надав.

Враховуючи, що позивач просила покласти судові витрати на неї, тому суд, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями ст.ст. 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради (адреса: проспект Свободи, 2/1 м. Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900), про визначення місця проживання дитини- задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місце її фактичного проживання та реєстрації.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складення повного тексту судового рішення - 27.11.2023 року.

Суддя Т.О. Решетник