27.06.2023 Справа № 363/714/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Котлярової І.Ю.

при секретарі: Тищенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

02.03.2018 року представник позивача звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 08.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та позивачем Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Через неналежне виконання умов кредитного договору, станом на 31.01.2018 року виникла заборгованість по кредиту у сумі 92 327, 80 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3 940, 31 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 81 388, 38 грн., заборгованість за пенею та комісією 2 126, 36 грн., а також штрафи у вигляді фіксованої частини у розмірі 500,00 грн. та процентної складової у розмірі 4 372, 75 гривень. Добровільно відповідач заборгованість не сплачує, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 92 327, 80 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 гривень.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 08 квітня 2013 року в розмірі 92 327,80 грн., а також судовий збір в розмірі 1 762,00 грн., а всього 94 089,80 грн.

16.12.2022 року адвокат Яресько Т.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2018 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.03.2023 року заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2018 року скасовано і призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду по суті у приміщенні суду з викликом сторін.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач та її представник до суду не з`явилася, від представника до суду надійшла заява, в якій просив розглянути справу за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що позивачем не було подано до суду жодного належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі, але не виключно, первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували реальність господарських операцій щодо виконання позивачем своїх зобов`язань, руху коштів між сторонами кредитного договору, тощо. Позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. Не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі, неправильно, всупереч умовам кредитного договору та чинного законодавства пораховано відсотки, надано докази, які прямо суперечать позовним вимогам, а тому відсутні підстави стягнення неіснуючої заборгованості. Зазначив, що в матеріалах справи абсолютно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку повернення кредиту будь-яких коштів. Позивач нараховував відсотки не за користування кредитними коштами не на основну суму боргу, а «проценти на проценти» та «проценти на неустойку». При цьому жодним з наданих позивачем доказів не встановлено нарахування 30% річних, не кажучи вже про те, щоб дані документи були підписані відповідачем, що б робило їх належними та допустимими доказами. Доданий в якості доказів Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою також не містить підпису відповідача. Відповідач стверджує, що це не ті Умови та Правила, які надавалися їй при підписанні Анкети-Заяви і з якими вона ознайомилася. Відповідач не отримувала будь-яку картку від позивача, в тому числі, картку «Універсальна». Позивач не подав жодного належного та допустимого доказу з підписом відповідача щодо спірних правовідносин. Відповідно до наданих позивачем доказів, відповідач не виявляла бажання оформлювати кредитний ліміт чи отримувати кредит від позивача. В Анкеті-Заяві, підписаній заявником відсутні будь-які помітки щодо виявлення бажання оформити кредитну картку чи будь-яку іншу послугу з переліку. В графі «Бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна»/GOLD» відсутні будьякі позначки щодо бажаного розміру кредитного ліміту. В Анкеті-Заяві зазначено, що при оформленні картки «Універсальна» чи картки GOLD клієнт під розпис підтверджує, що отримав та ознайомився зі змістом з Пам`яткою клієнта, що містить в тому числі Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування. Однак, в самій Анкеті-Заяві відсутня помітка, що відповідач отримувала під розпис дані документи. В якості доказів позивачем додана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», однак, дана довідка не містить жодного підпису відповідача. На підставі викладеного у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі.

В свою чергу представником позивача до суду було подано письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачем надано до суду усі належні докази на підтвердження позовних вимог. Зазначив, що відповідач своїм підписом у заяві позичальника підтвердив згоду на укладення договору саме в такій формі та ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 08.04.2013 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася із договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, а також зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку».

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 було видано п`ять кредитних карток.

Також, представником АТ КБ «ПриватБанк» долучено довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я ОСОБА_1 , з якої вбачається, що кредитний ліміт постійно змінювався.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість на ім`я ОСОБА_1 станом на 31.01.2018 року по укладеному кредитному договору від 08.04.2013 року рахується на загальну суму 92 327, 80 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3 940, 31 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 81 388, 38 грн., заборгованість за пенею та комісією 2 126, 36 грн., а також штрафи у вигляді фіксованої частини у розмірі 500,00 грн. та процентної складової у розмірі 4 372, 75 гривень.

Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 08.04.2013 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.04.2013 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідача та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.04.2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

До позовної заяви позивачем долучено довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти "Кредитка Універсальна" 55 днів пільгового періоду, при цьому, в матеріалах справи відсутні дані, яку картку обрано відповідачем та на яких умовах. Крім того, долучена довідка відповідачем не підписана, а тому позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів суд вважає необґрунтованими та не доведеними банком, тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08.04.2013 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

АТ КБ «Приватбанк», на підтвердження вимог статті 1054 ЦК України, щодо виконання своїх зобов`язань, а саме надання позивачем відповідачу грошових коштів за договором б/н від 08.04.2013 року, надано виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 № б/н, з якої вбачається про користування останньою коштами.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 3 940 грн. 41 коп.

Викладене ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 75, 20 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених позовних вимог 3 940, 41 грн.) * 1 762, 00 грн. (сума сплаченого судового збору) / 92 327, 80 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 75, 20 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код , рах. № НОМЕР_1 , МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.04.2013 року у розмірі 3 940 (три тисячі дев`ятсот сорок) гривень 41 копійку.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_1 , МФО № 305299) витрати по сплаті судового збору у розмірі 75 (сімдесят п`ять) гривень 20 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (, місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 18 серпня 2006 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя І.Ю. Котлярова