ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 грудня 2023 року

м. Харків

справа №638/14867/17

провадження № 22-ц/818/1518/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 червня 2023 року, постановлене суддею Аркатовою К.В.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 974 від 17.12.2001 року купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати квартиру АДРЕСА_2 від набувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Позов мотивовано тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В.. 26.08.2001 року, зареєстрованого КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації 31.08.2001 року за реєстровим № П-1-3379. У вказаній квартирі він не проживає, але періодично навідується з метою перевірки санітарно технічного стану квартири.

У вересні 2017 року не зміг увійти до вказаної квартири, оскільки замки дверей були замінені, проте жодних правочинів з приводу спірної квартири він не укладав. Отримав витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався про те, що 29.12.2016 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі продажу нерухомості № 974 від 17.12.2001 року, виданого Харківською товарною біржею.

Звернувшись до вказаної біржі, отримав відповідь, що ними дублікат договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 не видавався. В подальшому спірна квартира відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. 25.01.2017 року, реєстровий № 77, а 15.02.2017 року ОСОБА_5 продала зазначену квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою І.С., реєстраційний № 147.

Вважає, що договір купівлі продажу нерухомості № 974 від 17.12.2001 року, зареєстрований на Харківській товарній біржі, який ним не укладався був сфальсифікованим, є недійсним, оскільки укладений з порушенням діючого на той час законодавства України. Вказав про те, що спірна квартира вибула з його володіння поза волею, а тому підлягає витребуванню від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його користь у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.02.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5000 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2021 року, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 16.02.2022 року скасовані рішення суду першої інстанції від 20.01.2021 року та додаткове рішення від 15.02.2021 року, постанова Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року, справу передано на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна право власності зареєстровано за ОСОБА_2 23.12.2016. Проведення реєстраційних дій відбувалися на підставі дублікату договору. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд як на підставу висновків про не укладеність договору посилається на відсутність підписів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на дублікаті договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2001, виданого 22.08.2008. Однак, такі висновки не відповідають нормативним вимогам щодо оформлення дублікатів документів, оскільки дублікат може містити лише підпис посадових осіб, які мають право його підписувати на день видачі. Як вбачається з наявного в матеріалах справи дублікату останній підписаний Президентом ХТБ Зотовим та містить відбиток печатки Харківської товарної біржі. Доказів того, що підпис не належить ОСОБА_8 , який був Президентом ХТБ на дату видачі дублікату в матеріалах справи також немає. Крім того, суд залишив поза увагою те, що жодних належних та допустимих доказів фальсифікації дублікату договору купівлі-продажу Позивачем, на якому саме і лежить обов`язок доказування, надано не було. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було вирішено питання про застосування строків позовної давності, а взагалі судом залишено це питання поза увагою. Вказує, що ОСОБА_3 21.03.2018 у відзиві на позовну заяву заявлено про пропуск Позивачем строків звернення до суду. Наголошує, що в матеріалах справи відсутній жодний належний та допустимий доказ, яким Позивач підтверджує та доводить факт незнання Позивачем про порушення свого цивільного права і, що саме з цією причини не звернувся за його захистом до суду у межах строків позовної давності. Зазначає, що оскільки до суду ОСОБА_1 звернувся у 2017 році, ним пропущено строки позовної давності, що є підставою для залишення позовних вимог без задоволення із застосуванням правил Цивільного кодексі України.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а згодом спірне нерухоме майно відчужене особою, яка не мала права ним розпоряджатися без відома позивача.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 серпня 1998 року (т. 1 а. с. 211, 212).

26 серпня 2001 року ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування № 1-3057, укладеного з ОСОБА_9 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В. (т. 1 а. с. 210).

В матеріалах цивільної справи міститься копія дубліката договору купівлі-продажу нерухомості № 974 від 17 грудня 2001 року, укладеного на об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна» (дублікат видано Харківською товарною біржею 22 серпня 2008 року за реєстраційним номером Д-11), за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 120, 121).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2016 року, індексний номер 33275572 (т. 1 а. с. 117).

25 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 77 (т. 1 а. с. 104).

ОСОБА_1 надав до суду докази утримання спірної квартири, а саме договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений у грудні 2005 року та квитанції про сплату комунальних послуг від 16 травня 2003 року, 18 грудня 2003 року, 07 грудня 2004 року, 12 грудня 2005 року (т. 1 а. с. 160166).

В інвентаризаційній справі на квартиру міститься замовлення № 23-26978 від ОСОБА_10 , датоване 27 серпня 2001 року, в якому він просить видати довідку про оцінку будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , необхідну для подання в нотаріальну контору «для продажи» (т. 1 а. с. 243).

В інвентаризаційній справі також міститься довідка-характеристика від 31 серпня 2001 року, видана ОСОБА_1 для відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 244).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2008 року Харківською товарною біржею видано дублікат договору купівлі-продажу нерухомості Д-11 від 17 грудня 2001 року (т. 1 а. с. 120, 121).

На підставі вказаного дубліката договору в 2016 році відбулася реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Позивач обґрунтовуючи пред`явлений позов вказує на те, що договір купівлі-продажу не укладав, не підписував, а його дублікат є сфальсифікованим.

Оскільки договір купівлі-продажу укладений 17 грудня 2001 року, тобто до дати набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), питання його укладення та недійсності врегульовано положеннями ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР).

За змістом частини другої статті 4 ЦК УРСР цивільні права та обов`язки виникають зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частиною першою статті 41 цього Кодексу угодами визнавались дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128,153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді - кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В матеріалах цивільної справи наявний лист Харківської товарної біржі від 13 вересня 2017 року № 55, у якому зазначено, що дублікат договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2001 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного на об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна», 22 серпня 2008 року не видавався (т. 1 а. с. 10).

Крім того, об`єднана Харківська товарно-сировинна біржа «Україна» у 1993 році перереєстрована в Харківську товарну біржу згідно розпорядження виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 19 листопада 1993 року № 6079 (т. 3 а. с. 163).

Отже, із дублікату договору, укладеного 17 грудня 2001 року, вбачається, що зміст даного договору виконаний на бланку Об`єднаної Харківської товарно-сировинною біржі «Україна» та згідно п. 7 договір підписаний та зареєстрований на об`єднаній Харківській товарно сировинною біржі «Україна», в той час, як згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та за змістом копії розпорядження від 19.11.1993 року № 6079 (т. 3 а.с.163) Об`єднана Харківська товарно-сировинна біржа «Україна» 19.11.1993 року була перереєстрована у Харківську товарну біржу.

З урахуванням наведеного, договір купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2001 року не міг бути підписаний та зареєстрований на Об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна».

Ці обставини, а також той факт, що згідно листа Харківської товарної біржі від 13.09.2017 року № 55 за змістом якого дублікат договору купівлі-продажу від 17.12.2001 року Харківською товарною біржою не видавався, свідчать про наявність підстав вважати такий договір таким, що не укладався.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У пункті 7.11 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункти 7.17, 7.18, 7.21 вищевказаної постанови).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору № 974 від 17.12.2001 року купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ., оскільки у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Апелянт звертає увагу на те, що матеріали інвентаризаційної справи містять замовлення від ОСОБА_1 від 27.08.2001 року, в якому він просить видати довідку про оцінку спірного нерухомого майна необхідну для подання в нотаріальну контору для продажу та довідку характеристику від 31.08.2001 року видана ОСОБА_1 для відчуження цього нерухомого майна.

Такі доводи не спростовують висновків суду, оскільки звернення власника для отримання таких документів не свідчить про укладення оспорюваного правочину.

Апелянт вказує, що суд безпідставно врахував відсутність підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у дублікаті договору купівлі-продажу, оскільки відповідно нормативних вимог щодо оформлення дублікатів документів, дублікат може містити лише підпис посадових осіб, які мають право його підписувати на день видачі. Апелянт вказує, що підпис особи, яка підписала дублікат вказаного договору не є сфальсифікований.

Такі доводи не спростовують висновків суду, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що містяться в матеріалах справи.

Стосовно витребування майна з чужого незаконного володіння колегія суддів зазначає наступне.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 752/11904/17.

Отже, встановивши, що вказане майно вибуло з володіння позивача поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 .

Стосовно посилання апелянта на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було вирішено питання про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 916/2828/18 зроблено висновок про те, що: «За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку потрібно розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду треба з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності».

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач 12.09.2017 року (а.с. 7-8) отримав витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався про те, що 29.12.2016 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі продажу нерухомості № 974 від 17.12.2001 року, виданого Харківською товарною біржею.

З позовною заявою у даній справі звернувся до суду 03.10.2017 року, тобто позивач одразу після отримання інформації про порушення своїх прав пред`явив претензії до осіб, які їх порушили, шляхом зверненням до суду з позовом до відповідачів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 грудня 2023 року .

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна