Справа № 199/3482/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28.06.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі представника відповідача Гермаш А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про анулювання актового запису про смерть,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про анулювання актового запису про смерть, посилаючись на те, що 02 березня 2023 року вона звернулась до Амур-Нижньодніпровського відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області для заміни паспорта громадянина України, де останній повідомили, що вона з ІНФОРМАЦІЯ_2 вважається померлою. 17.03.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про анулювання відомостей про смерть. 21.03.2023 року позивачем було отримано відповідь, в якій зазначено, що питання анулювання актового запису про смерть № 3474 від 21.04.2002 року, складеного Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно вирішувати в судовому порядку.

У зв`язку з чим позивач звернулась до суду із даним позовом та просила суд анулювати актовий запис про смерть № 3474 від 21.04.2002 року, складений Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засідання проти позову заперечувала, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, зазначивши, що Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) не здійснював державну реєстрацію смерті ОСОБА_1 , не є зберігачем актового запису, а тому є неналежним відповідачем по справі.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Основного України).

Визначення у Конституції України людини як найвищої соціальної цінності в Україні покладає обов`язок як на державу, так і на її громадян виявляти необхідну повагу до кожної людини. Частиною першою статті 68 Основного Закону України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У рішенні від 24 квітня 2018 року № 3-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що право людини на повагу до її гідності, як і її право на життя, є невід`ємним, невідчужуваним, непорушним та підлягає безумовному захисту з боку держави. В статтях 27, 28 Конституції України інституціалізовано не лише негативний обов`язок держави утримуватися від діянь, які посягали б на права людини на життя та повагу до її гідності, а й позитивний обов`язок держави, який полягає, зокрема, в забезпеченні належної системи національного захисту конституційних прав людини шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання; впровадженні ефективної системи захисту життя, здоров`я та гідності людини; створенні умов для реалізації людиною її фундаментальних прав і свобод; гарантуванні порядку відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушень конституційних прав людини; забезпеченні невідворотності відповідальності за порушення конституційних прав людини (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

Загальною декларацією прав людини 1948 року гарантується, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах; кожна людина повинна мати всі права і всі свободи незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (статті 1, 2); всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом; усі люди мають право на рівний захист від будь-якої дискримінації, що порушує цю декларацію, і від будь-якого підбурювання до такої дискримінації (стаття 7).

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року). Аналогічні положення закріплені також у статті 4 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав порушення державами- відповідачами положень Конвенції через відсутність адекватних засобів правового захисту для людей з обмеженими можливостями (С.В. V. Romania, §§ 65-67; Parascinet ііа, §§ 34-38; і В. v. Romania (no. 2), § 97). У рішенні у справі "Stanev v. Bulgaria" січня 2012 року Європейський суд з прав людини висловив думку, що будь-який захисний захід повинен, наскільки це можливо, відображати побажання осіб з психічними розладами , здатних виразити свою волю. Невзяття їхньої думки до уваги може призвести до ситуації зловживання і перешкоди здійсненню прав вразливих осіб. Тому будь-який захід, прийнятий без попереднього обговорення з відповідною особою, вимагає, як правило, ретельного вивчення (§ 153). У рішенні у справі "Наталія Михайленко проти України" ("Nataliya Mikhaylenko v. Ukraine") від 30 травня 2013 року Європейський суд з прав людини визнав порушення права заявниці на справедливий суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, з огляду на те, що законодавство України на той час не передбачало права осіб, визнаних недієздатними, на безпосередній самостійний доступ до суду з метою поновлення своєї цивільної дієздатності.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 17.03.2023 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про анулювання відомостей про її смерть. 21.03.2023 року позивачем було отримано відповідь, в якій зазначено, що за результатами пошуку в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про смерть № 3474 від 21.04.2002 року, складеного Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , питання анулювання вказаного актового запису необхідно вирішувати в судовому порядку

Відповідно до довідки № 004331 про склад сім"ї, позивач проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно ст.ст.24,25 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно ст.26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Отже, одним із юридичних фактів, у результаті настання якого відбувається виникнення, зміна, припинення цивільних правовідносин, є смерть фізичної особи. Смерть юридичної особи є правоприпиняючим юридичним фактом, в наслідок чого припиняється право та дієздатність померлого ( втрата як особистих немайнових так і майнових прав) та виникають у його родичів правовідносини з приводу спадщини.

Нормою ст.46 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до змісту зазначеної норми кожна з цих підстав є самостійною для визнання особи такою, що померла, і в залежності від підстав визнання особи, такою що померла, визначається строк, протягом якого мають бути відсутні відомості про особу у місті її постійного проживання.

Згідно ст.49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

Відповідно ст. 47 ЦК України правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану№ (далі - Закон).

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. 1 ст. 9 Закону).

Актовий запис цивільного стану анулюється на підставі:1) рішення суду; 2) висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом. Анулювання актового запису цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його зберігання. (ч. 1,2 ст. 27 Закону).

Порядок анулювання актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила).

Вирішуючи даний спір, суд керується тим, що на позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановив, що актовий запис про смерть № 3474 від 21.04.2002 року щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції. Відділ державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у грудні 2015 року ліквідований, архів переданий на зберігання до Самарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), однак вказаний державний орган позивачем до участі у справі в якості відповідача не залучений.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі № 304/1500/17-ц (провадження № 61-1470св20).

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідача, до якого пред`являється позов, покладається на позивача.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог до вказаного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про анулювання актового запису про смерть,-відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня виготовлення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Руденко