Справа № 740/4862/22
Провадження № 2/740/240/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді Пантелієнко В.Г.

з участю секретаря Пулинець Ю.О.,

представника позивачки адвоката Васюка Д.Г.,

представника відповідача адвоката Прокопця С.М.,

відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності батьків і дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона зі своєю сім`єю матір`ю ОСОБА_1 , вітчимом ОСОБА_3 та молодшою сестрою ОСОБА_4 до 2016 року проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала на праві спільної часткової власності їй та її біологічному батьку ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_1 було викуплено у ОСОБА_5 належну йому частку квартири (в рахунок відшкодування суми заборгованості по сплаті аліментів на утримання позивачки, що виникла у ОСОБА_5 )

У січні 2016 року, з метою придбання більшої квартири, відповідачами було вирішено продати вказану квартиру і позивачка, як власниця частки, надала довіреність матері ОСОБА_1 для оформлення документів, пов`язаних з продажем квартири.

За отримані кошти від продажу зазначеної квартири, 29 січня 2016 року вони придбали трикімнатну квартиру в АДРЕСА_3 , при цьому покупцем у договору купівлі-продажу було зазначено ОСОБА_1 .

Оскільки на даний час між відповідачами виник спір про поділ спільного майна подружжя, до складу якого входить і зазначена квартира, позивачка вважає, що частка даної квартири є її особистою власністю і не підлягає поділу, оскільки придбана фактично за кошти від продажу належної їй частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представник позивачки адвокат Васюк Д.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та пояснив, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти від продажу двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у якій позивачка мала право на частку. На даний час вищевказана трикімнатна квартира є об`єктом поділу між відповідачами (як майно подружжя), при цьому право позивачки на частку у спільній сумісній власності ними не визнається, тому просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Прокопець С.М. позовні вимоги не визнав, пояснивши, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 08.07.2008 року і спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ними у шлюбі за їх спільні кошти та заощадження, а отже є спільною сумісною власністю подружжя і позивачка не має права на частку у спільній сумісній власності.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 вони не мали великих заробітків, щоб заощаджувати кошти, відповідач ніде не працював. Спірна квартира була придбана ними наступного дня після продажу належної їй та позивачці квартири, що знаходилась за адресою АДРЕСА_2 . При цьому на її придбання було витрачено всі кошти від продажу старої квартири. Вважає, що її дочка ОСОБА_2 дійсно має право на частку у спірній квартирі, тому просила позовні вимоги задовольнити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона давно товаришує з ОСОБА_1 і їй відомо, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_3 ніде не працював, у сім`ї був дефіцит коштів, вони проживали у квартирі, яку залишив ОСОБА_8 її колишній чоловік в рахунок сплати заборгованості по аліментах. Після продажу цієї квартири, вони купили більшу. Брат ОСОБА_9 також надавав кошти для купівлі спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що знайомий із сторонами більше 10 років. Йому відомо, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 хотіли покращити умови проживання, оскільки жили вчотирьох у двокімнатній квартирі, проте у сім`ї не було достатньо коштів для придбання нової квартири. Їх фінансовий стан не дозволяв купити квартиру без продажу тієї, в якій проживали.

Заслухавши представників сторін, відповідачку, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Як вбачається з рішення Ніжинського міськрайонного суду від 16 червня 2022 року (а.с. 67-69) відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 08.07.2008 року по 16 червня 2022 року.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу частини квартири від 30.04.2013 року, ОСОБА_1 придбала частину квартири АДРЕСА_4 у ОСОБА_5 (а.с. 32-34), при цьому власницею іншої 1/2 частки квартири являлась позивачка ОСОБА_2 . Для здійснення вказаного правочину, 29.04.2013 року відповідачем ОСОБА_3 було подано приватному нотаріусу Кізуб Т.Є. заяву про надання згоди на придбання його дружиною ОСОБА_1 частки вищевказаної квартири, за їх спільні кошти та на умовах, що відповідають їх спільному волевиявленню (а.с. 59).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 28.01.2016 року, ОСОБА_1 , діючи від свого імені та від імені повнолітньої ОСОБА_2 на підставі довіреності, здійснила продаж належної їм квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35-38).

З договору купівлі-продажу квартири на а.с. 39-44 вбачається, що 29 січня 2016 року ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому ОСОБА_3 29.01.2016 року було подано приватному нотаріусу Кізуб Т.Є. заяву про згоду на придбання дружиною ОСОБА_1 вказаної квартири за спільні кошти подружжя та на умовах, що відповідають їх спільному волевиявленню (а.с. 59). Як вбачається зі змісту позовної вимоги, питання недійсності вказаних правочинів сторонами не порушується.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд ураховує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що окрема вимога ОСОБА_2 про визнання спірної квартири, об"єктом спільної сумісної власності батьків та дитини є неефективним способом захисту, оскільки сама по собі не забезпечить поновлення порушеного права позивачки на частку у спірній квартирі, без визначення її розміру, що призведе до правової невизначеності при вирішенні справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , провадження у якій було зупинено судом до розгляду даної справи. Тому суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову з підстав невірно обраного способу захисту.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Прокопцем С.М. подано заяву про стягнення з позивачки судових витрат у сумі 14000 грн., до якої на підтвердження надання правової допомоги додано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 28.04.2022 року, укладений ОСОБА_3 з Адвокатським бюро «Прокопець та партнери», Додаткова угода № 1 від 27.06.2022 року до вказаного договору, акт про прийняття та передачу наданих послуг від 27.06.2023 року.

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки заяву про стягнення судових витрат представником відповідача подано безпосередньо перед судовим засіданням 28.06.2023 року, яке проводилось на підставі заяв сторін за їх відсутності, тому суд приходить до висновку, що сторона позивачки була обмежена в можливості подати клопотання про зменшення розміру судових витрат. Одночасно, суд зважає на те, що у відзиві на позов відповідачем було вказано орієнтовну суму судових витрат 12000 грн., проте позивачкою не заявлялось клопотання про зменшення вказаного розміру судових витрат.

Тому, зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи співмірність витрат, складність справи, суд вважає, що з позивачки підлягають стягненню на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі заявленому у відзиві на позовну заяву - 12 000 грн., які підтверджені документально.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності батьків і дитини, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12 000 (дванадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернігівського апеляційного суду.

Суддя В.Г. Пантелієнко