Справа № 147/201/23
Провадження № 22-ц/801/1289/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 рокуСправа № 147/201/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Борейко О. Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Позовна заява мотивована тим, що 09 грудня 2022 року вироком Тростянецького районного суду Вінницької області, що брав законної сили, ОСОБА_2 засуджений до 4 (чотирьох) років позбавлення волі за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за те, що він заволодів коштами в касі магазину та товаром, чим завдав матеріальної шкоди ФОП ОСОБА_3 . В рамках кримінального провадження цивільний позов не заявлявся. Загальна сума викраденого відповідачем, відповідно до висновку Вінницького відділення КНДІСЕ №2004-2011/17-21 від 20.04.2017 складає 17327 грн. 29 коп. Крім того, відповідач заволодів коштами в загальній сумі 3500 грн, які знаходилися в касі магазину, Відповідач своїми протиправними діями спричинив матеріальний збиток ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 20827 грн. 29 коп. На підставі викладено, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь 20827 грн матеріальної шкоди.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки вона набула право на пред`явлення позову саме з 15 травня 2020 року, з часу отримання свідоцтва про право на спадщину, після смерті батька вважає, що цей строк не є пропущеним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 травня 2023 року, вищевказаним вимогам закону відповідає.

Встановлено, що вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.12.2022 у справі ОСОБА_2 засуджений до 4 (чотирьох) років позбавлення волі за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (№0000357). Вирок набрав законної сили 10.01.2023 (а.с. 28-40).

Під час розгляду кримінального провадження, судом встановлено, що ОСОБА_2 11.11.2016 у нічну пору доби вчинив крадіжку у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 видане виконкомом Тростянчикської сільської ради с. Тростянчик Тростянецького району Вінницької області 02.05.2019 (а.с. 8).

У кримінальному провадженні встановлено, що загальна сума викраденого відповідачем товару, відповідно до висновку Вінницького відділення КНДІСЕ №2004-2011/17-21 від 20.04.2017 складає 17327 грн. 29 коп., а грошових коштів, які знаходилися в касі магазину - 3500 грн., якими відповідач розпорядився на власний розсуд. ОСОБА_2 своїми протиправними діями спричинив матеріальний збиток ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 20827 грн. 29 коп.

В рамках кримінального провадження цивільний позов не заявлявся.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.05.2020 НО1714725, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 комплекс будівель та споруд магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки є доведеними, однак вона пропустила строк позовної давності, про застосування наслідків пропуску яких заявив відповідач.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

ОСОБА_3 , у зв`язку із протиправним заволодінням його майном у 2016 році звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, за результатом якої вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.12.2022 у справі ОСОБА_2 засуджений до 4 (чотирьох) років позбавлення волі за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2020 року по справі №368/1850/18 вказав, що відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно з частиною другою статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.

У рамках вказаної кримінальної справи ОСОБА_3 та його спадкоємці позову взагалі не заявляли.

З огляду на те, що перебіг позовної давності розпочався із з моменту набуття відповідачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а саме з 12 травня 2017 року, переривався у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , а з позовною заявою його донька звернулася до суду лише 18 лютого 2023 року, тобто остання пропустила строк позовної давності.

Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно зі статтею 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру, тобто коли особа визначена слідчим як така у відношенні якої достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення (стаття 276 КПК України).

У цій справі спір стосувався деліктних правовідносин, відшкодування шкоди, завданої злочином, де необхідно було встановити вину, яка є однією з обов`язкових підстав цивільно-правової відповідальності, на відміну, наприклад від відшкодування шкоди, завданої при дорожньо-транспортній пригоді чи за незаконне засудження, де вина не є обов`язком доведення для позивача.

Отже, національне законодавство доволі чітко врегульовує питання позовної давності у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги про те, строк позовної давності слід обраховувати з моменту набуття позивачкою права на спадщину є безпідставним, оскільки, строк давності розпочався ще за життя батька, отримавши статус потерпілої у кримінальному провадження вона вже сама мала можливість заявити цивільний позов, однак таким правом вчасно не скористалась, подавши його з пропуском та не вказала поважних причин пропуску строку позовної давності.

Позовна давність у національній правовій системі не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17).

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19).

Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 не зазначає.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався в позові, не становить передбачені законом підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції та відхиляється апеляційним судом.

Наведення позивачем в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, є необґрунтованими доводами, які не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням І не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК У країни, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, відмінності, як існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а позивачка звільнена від справи судового збору, то судові витрати понесені у зв`язку з компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: Т. О. Денишенко

В. В. Оніщук