Справа № 932/5088/22
Провадження № 2/932/1792/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Білій Т.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа : приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання правочину дарування удаваним, скасування договору дарування, скасування права власності на частку у спільній сумісній власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа : приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання правочину дарування удаваним, скасування договору дарування, скасування права власності на частку у спільній сумісній власності. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що спір щодо комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 почався в 1994 році. ОСОБА_4 претендував на звільнені кімнати, однак без його згоди ОСОБА_5 зробила родинний обмін. В 1998 році ОСОБА_3 стала квартиронаймачем на підставі рішення Бабушкінського виконкому № 641/2, потім без згоди інших квартиронаймачів приватизувала свою кімнату та звільнені кімнати. ОСОБА_4 звертався до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 в 2005 році , в 2013 році рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська позов залишено без задоволення через пропуск строку позовної давності. В 2019 році ОСОБА_3 подарувала свою частку сумісного майна 08.11.2019 року ОСОБА_2 . Даний договір є удаваним, оскільки позивачу відомо, що ОСОБА_6 в присутності свідків казав, що придбав вдало частку квартири АДРЕСА_1 за 500 доларів США. Тому просить суд визнати договір дарування серія , номер 2020, виданий Петренко К.В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від 08.11.2019 року, уявною угодою, скасувати договір дарування серія номер 2020 від 08.11.2019 року, скасувати право власності ОСОБА_2 на сумісну частку в кв. АДРЕСА_1 .

22.09.2022 року позивачем подано позовну заяву зі зміненим предметом та підставою позову, де позивач просив суд визнати договір дарування серія , номер 2020, виданий Петренко К.В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від 08.11.2019 року, між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 , уявною угодою, скасувати договір дарування серія номер 2020 від 08.11.2019 року, скасувати право власності ОСОБА_2 на сумісну частку в кв. АДРЕСА_1 .

02.11.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сидоренком О.А. подано письмовий відзив на позов, в якому представник заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що чинний ЦК не містить поняття «уявна угода», додані до позову в якості доказів копії письмових документів не мають відношення до предмету спору оскаржуваного договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а лише розповідають історію взаємовідносин та спорів між сім`єю позивача та ОСОБА_3 . Жодних належних доказів не долучено, позов обгрунтовується лише припущеннями. Наявність тривалих судових спорів , які закінчилися нічим , підтверджує необгрунтованість вимог.

В підготовчому судовому засіданні 09.02.2023 року позивачем ОСОБА_1 подано позовну заяву зі зміненим предметом та підставою позову, де позивач просив суд визнати договір дарування серія , номер 2020, виданий Петренко К.В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від 08.11.2019 року, між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 , удаваною угодою, скасувати договір дарування серія номер 2020 від 08.11.2019 року, скасувати право власності ОСОБА_2 на сумісну частку в кв. АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав.

Відповідачі , належним чином повідомлені про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, підстав неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подали.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

З наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності тощо від 28.09.2020 року, 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.09.2018 року належать ОСОБА_1 ; 82/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на підставі договору дарування від 08.11.2019 року ОСОБА_2 .

Зі свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів № 2/2574-98, 82/100 квартири ( приміщення квартири спільного заселення) АДРЕСА_1 належали ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , квартира ( приміщення квартири спільного заселення) приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа 73,3 кв.м.

З Витягу про реєстрацію права власності від 24.10.2005 року судом встановлено, що за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01.12.2004 року за реєстровим № 4471 зареєстровано право власності на 82/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

З копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2013 року ( справа № 2-6606/11) вбачається, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Виконавчого комітету Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, треті особи : приватні нотаріуси ДМНО Румянцева І.О. та ОСОБА_9 , про скасування розпорядження про приватизацію, визнання свідоцтва про право власності на житло і договорів не дійсними, відмовлено з огляду на пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування від 08 листопада 2019 року частин квартири порушили його права, оскільки всупереч положенням статті 362 ЦК України, відповідачами не було враховане переважне право позивача перед іншими особами на купівлю частин квартири, як власника частки в праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до них належить, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Позивачем ОСОБА_1 не долучено на обгрунтування позовних вимог копії оскаржуваного договору дарування від 08.11.2019 року, ним також не заявлялося в судовому засіданні клопотання про витребування такого доказу.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З аналізу ст. 235 ЦК України вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно ст. ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Для того, щоб суд визнав «справжній» (а не удаваний) договір укладеним, необхідно довести, що між сторонами на час укладення договірних відносин була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору.

Крім того, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України, оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17.

У цій справі позов про визнання недійсним договору дарування подала особа, яка не була стороною такого договору ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що єдиним правовим доводом, на підставі якого ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування, є те, що на думку позивача, укладений відповідачами договір дарування насправді приховув договір купівлі-продажу.

Однак позивачем не доведено наміру у сторін договору мети приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 не надано, долучені копії письмових документів є неналежними доказами та не можуть бути підставою для визнання договору дарування від 08.11.2019 року удаваним правочином, враховуючи також той факт, що вказаним договором жодним чином не порушено та не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про скасування договору дарування , скасування права власності на частку в сумісній власності, суд зазначає, що таких способів захисту цивільних прав та інтересів судом стаття 16 ЦК України не містить.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд , визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і давши їм належну оцінку, встановивши обставини справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа : приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про визнання правочину дарування удаваним, скасування договору дарування, скасування права власності на частку у спільній сумісній власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 26 грудня 2023 року.

Суддя О.С. Овчиннікова