Справа № 461/291/23
Провадження № 2/461/554/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2023 року. м. Львів.

Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участі:

секретаря судового засідання Цибулько О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Романа Н.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Львові клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.01.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження /а. с. 19/.

14.03.2023 року представник відповідача скерував до суду письмове клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки в даному випадку відсутній спір про належність майна, на яке накладено арешт, особа, яка звернулася до суду, є власником майна та боржником у виконавчих провадженнях №49250713 та №49248435, тому ОСОБА_3 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, що вбачається з постанови Верховного суду від 24.05.2021 року у справі №712/12136/18. Просить задовольнити клопотання.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив, просить відмовити в задоволенні клопотання, оскільки вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту своїх порушених прав, така справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник відповідача клопотання підтримав тат просить таке задовольнити.

Заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, суд приходить до такого висновку.

Суд встановив, що ОСОБА_3 є боржником у виконавчих провадженнях №49250713 та №49248435. В межах виконавчого провадження №49248435 було накладено заборону на відчуження автомобіля марки RENAULT, модель LOGAN, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить зняти арешт з вказаного транспортного засобу та виключити його з переліку транспортних засобів, що перебувають у розшуку.

Із наведеного слідує, що вищевказане обтяження (арешт майна) накладено державним виконавцем у рамках виконавчого провадження, здійснення якого відбувалося з приводу виконання судового рішення.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження».

Із врахуванням того, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, а саме: боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_3 , який є боржником у виконавчому провадженні не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, він не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Тому, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, підставне, а тому підлягає до задоволення.

У відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі, задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали проголошено 26.06.2023 року о 15 год. 20 хв.

Суддя О.Р. Юрків.