Номер провадження: 22-ц/813/1858/23
Справа № 520/5249/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
11.12.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Кострицького В.В., Стахова Н.В.,
з участю секретаря судового засідання Мокана В.В.
учасники справи:
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 ,
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2021 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсним, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2007 року. Власником іншої 1/6 частини вказаного будинку є ОСОБА_2 .
06.02.2019 року позивачу стало відомо про те, що 1/6 зазначеного будинку належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.12.2018 року № 502. Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 належить житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (номер об`єкта 17360689), на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2018 року № 500 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (номер об`єкта 17360689), на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2018 року № 501.
В подальшому позивачу стало відомо про те, що укладенню оскаржуваних договорів передувало незаконне укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наступних правочинів, а саме: 24 вересня 2018 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за № 127; 24 вересня 2018 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою T.B. за № 128; 24 вересня 2018 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за № 129.
Позивач вважає укладення вказаних договорів без його згоди, як співвласника, нерухомого майна, такими, що порушують його права.
Позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд визнати недійсними:
- договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 127 від 24.09.2018 року;
- договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 128 від 24.09.2018 року;
- договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 129 від 24.09.2018 року.
- договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 500 від 28.12.2018 року;
- договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ДишлевоюТ.В. № 501 від 28.12.2018 року;
- договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 502 від 28.12.2018 року.
Короткий зміст рішень суду
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 13 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсним задовольнив.
Визнав недійсними: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 127 від 24.09.2018 року; договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 128 від 24.09.2018 року; договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 129 від 24.09.2018 року; договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 500 від 28.12.2018 року; договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. №501 від 28.12.2018 року; договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 502 від 28.12.2018 року.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договорів щодо порядку користування та розпорядження спільним майном між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було. Сторонами не надано належних та достовірних доказів того, що між співвласниками спірного будинку існувала усна або письмова домовленість стосовно порядку відчуження або користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Декларація на перевезення Сервісу кур`єрської доставки ТОВ «Експрес Мото України», відповідно до якої 14.08.2018 року ОСОБА_2 відправлено на ім`я ОСОБА_1 заява про продаж 1/6 частки частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та пропозиція скористатися переважним правом на купівлю спільного майна містить підпис без додаткової ідентифікації особи, яка цей підпис зробила. Навколо даного підпису не міститься ані прізвища, ані ініціалів того, кому цей підпис належить, або того хто його поставив. Крім того, позивач заперечував як проти факту підписання кур`єрського документу 15.08.2019 року, так і проти факту отримання будь-якої кореспонденції від ОСОБА_2 , стосовно наміру продажу його частки у спільному майні.
Інші докази отримання позивачем повідомлення про намір ОСОБА_2 продати 1/6 частину будинку відсутні, тому вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.09.2018, за реєстровим № 127 вважав обґрунтованою.
Вважав, що вимога про визнання недійсним договору дарування 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 28.12.2018 року, за реєстровими № 502, є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.09.2018, за реєстровим № 127, тому підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції вважав, що реєстрація права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 проведена з порушенням вимог ЦК України та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Адресному реєстрі міста Одеси відсутня інформація про резервування адреси житлового будинку або земельної ділянки: АДРЕСА_2 , відповідні довідки з адресного реєстру міста Одеси не видавались, розпорядження про присвоєння вказаної адреси відсутнє.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 128 від 24.09.2018 року та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 129 від 24.09.2018 року - недійсними, у зв`язку з відсутністю істотної умови договору кадастрового номера земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно.
Вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 500 від 28.12.2018 року та № 501 від 28.12.2018 року є похідними, тому також підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 269 ЦК України. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки задоволення позову не відновить його переважне право на укладення договору купівлі-продажу частки спільного часткового майна. Також судом надано оцінку декларації, договору та розписки ОСОБА_1 та суд без спеціальних знань прийшов до висновку про невідповідність підписів. Обставини обізнаності про продаж частини майна підтверджується поясненнями ОСОБА_1 . Вважає висновок суду першої інстанції щодо порушення порядку реєстрації права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 помилковим, оскільки реєстрація права власності на вказаний будинок не входить до предмета спору, ОСОБА_2 під час розгляду справи повідомлено, що будівництво розпочалось в 1988-1989 роках, а закінчилось у 1990-1991 роках, також рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний будинок не скасоване. Також зазначає, що наявність кадастрового номера земельної ділянки не є істотною умовою договору купівлі-продажу будинку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , не погоджуються з висновками суду першої інстанції та вважають помилковим висновок суду першої інстанції щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 всіх співвласників житлового будинку. Зауважують, що позивачу достовірно відомо про намір ОСОБА_2 продати будинок, що підтверджується його поясненнями у судовому засіданні. Посилаються на не врахування судом першої інстанції роз`яснень Міністерства юстиції викладених у листі від 17.12.2020 року. Зауважують, що позивачем не обґрунтовано порушення його прав та обрано невірний спосіб захисту.
Окрім зазначеного позивачем не збільшено розмір позовних вимог а заявлено нові вимоги. Суд першої інстанції, надаючи оцінку реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок: АДРЕСА_2 вийшов за межі позовних вимог.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 01.10.2021 року відкрито провадження за апеляційними скаргами, роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на те, що знав лише про намір ОСОБА_2 продати майно, однак заперечував проти цього та не погоджувався з виділом в одиницю житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Вважає, що з укладенням оспорюваних договорів змінився розподіл часток у праві власності, порядок користування такими частками та користування земельною ділянкою. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не заперечували проти прийняття до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог. Вважає доводи апеляційних скарг щодо неналежного способу захисту необґрунтованими.

ОСОБА_3 в судовому засідання просила апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржуване рішення.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_11 в судовому засідання просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Представник ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засідання просила апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_13 судову повістку отримала 31.10.2023 року на електронну пошту, зазначену в заявах, що підтверджується довідкою.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договорів щодо порядку користування та розпорядження спільним майном між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було. Сторонами не надано належних та достовірних доказів того, що між співвласниками спірного будинку існувала усна або письмова домовленість стосовно порядку відчуження або користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Декларація на перевезення Сервісу кур`єрської доставки ТОВ «Експрес Мото України», відповідно до якої 14.08.2018 року ОСОБА_2 відправлено на ім`я ОСОБА_1 заява про продаж 1/6 частки частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та пропозиція скористатися переважним правом на купівлю спільного майна містить підпис без додаткової ідентифікації особи, яка цей підпис зробила. Навколо даного підпису не міститься ані прізвища, ані ініціалів того, кому цей підпис належить, або того хто його поставив. Крім того, позивач заперечував як проти факту підписання кур`єрського документу 15.08.2019 року, так і проти факту отримання будь якої кореспонденції від ОСОБА_2 стосовно наміру продажу його частки у спільному майні.

Інші докази отримання позивачем повідомлення про намір ОСОБА_2 продати 1/6 частину будинку відсутні, тому вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.09.2018, за реєстровим № 127 вважав обґрунтованою.

Вважав, що вимога про визнання недійсним договору дарування 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 28.12.2018 року, за реєстровими № 502, є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.09.2018, за реєстровим № 127, тому підлягає задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_14 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , та становить в цілому з надвірними спорудами: веранда - літ. «Н», погріб з шийкою літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «И», сарай літ. «М», сарай літ. «П», літній душ літ. «С», вбиральня літ. «Т», сходи під № 1, огорожа під № 1-6, розташованого на землі фактичного користування, площею 1013 кв.м.

Вказана частина будинку належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.08.1988 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1-4981, та на підставі договору дарування, посвідченого Дев`ятою одеською державною нотаріальною конторою 27.01.1995 року, за реєстровим № 2-708, ця частина житлового будинку зареєстрована Одеським міським бюро технічної інвентаризації на праві власності за померлим і записана в реєстрову книгу під № 196-стор. 261,262 р. № НОМЕР_1 , реєстраційний номер: 17360689.

За життя ОСОБА_14 склав заповідальне розпорядження, посвідчене 13.03.2003 року Овідіопольською державною нотаріальною конторою Одеської області, за реєстровим № 262, у якому спадкоємцями на 1/3 частину будинку зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2007 року, реєстровий № 521, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14455342 від 05.05.2007 року, ОСОБА_1 є власником 1/6 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Форма власності: приватна спільна часткова.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2007 року, реєстровий № 523, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.04.2007 року, № 14321236, ОСОБА_2 є власником 1/6 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Форма власності: приватна спільна часткова.

Як зазначено у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 14.03.2007 року, за реєстровими № 521, 523 на самовільно забудовані: житлову прибудову, позначену на плані під літ. «А», веранду літ. «а2», житлову - літ. «Б,В,Г», літні кухні літ. «З,О,Х», альтанку літ. «К», сарай літ. «Л,Р,У,Ц», веранду літ. «Ф» - свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 138876055 від 24.09.2018 року, іншими співвласниками житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , є:

- ОСОБА_15 , якій належить 1/3 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Третьої Одеської нотаріальної конторою 14.03.2011 року, за реєстровим № 5-336;

- ОСОБА_16 , якому належить 1/6 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Третьої Одеської нотаріальної конторою 14.03.2011 року, за реєстровим № 5-334;

- ОСОБА_17 , якому належить 1/6 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Третьої Одеської нотаріальної конторою 14.03.2011 року, за реєстровим № 5-332.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.09.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за реєстровими № 127, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила 1/6 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданих приватним нотаріусом документів щодо оформлення договору купівлі-продажу від 24.09.2018 року, за реєстровим № 127, вбачається, що 14.08.2018 року ОСОБА_2 на адреси ОСОБА_1 , ОСОБА_15 за допомогою Сервісу кур`єрської доставки ТОВ «Експрес Мото України» відправлені заяви-повідомлення про продаж 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та з пропозицією скористатися переважним правом на купівлю частки у спільному майні. Відповіді на вказані заяви від ОСОБА_1 та від ОСОБА_15 не надходили.

Іншим співвласникам спірного будинку заяви-повідомлення про продаж спільного майна направлені не були.

28 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за реєстровими № 502, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/6 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Отже, закріплене наведеною нормою правило покликане гарантувати права інших співвласників щодо переважної купівлі частки у праві спільної часткової власності. Водночас, будучи наділеними правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники тим не менш не мають жодних привілей щодо ціни та інших умов, на яких має намір продати свою частку співвласник - відчужувач.

Згідно частини другої статті 362 ЦК України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Таким чином, для забезпечення здійснення переважного права інших співвласників на купівлю продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про свій намір продати частку. У повідомленні обов`язково має бути визначена ціна, а інші умови продажу мають бути вказані, якщо вони визначаються продавцем, як істотні для укладення даного договору (наприклад, строки розрахунків, форма, у якій співвласник бажає укласти договір на інші умови, досягнення згоди з яких є необхідним для укладення договору).

Зі змісту наведеної норми вбачається, що суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, і протягом десяти днів - якщо предметом договору купівлі-продажу є рухоме майно. При цьому, «здійсненням переважного права» слід вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець (частина четверта статті 362 ЦК України).

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 761/37049/15-ц (провадження № 61-18950св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 201/4135/17 (провадження № 61-19572св19).

Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ДишлевоюТ.В. № 127 від 24.09.2018 року; договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 502 від 28.12.2018 року, в обґрунтування зазначивши, що він як співвласник житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та інших співвласників, має переважне право перед іншими особами на купівлю частки, проте не був повідомлений ОСОБА_2 про намір продати частину нерухомого майна, тому спірним правочином порушено його законні права та інтереси, які підлягають захисту у судовому порядку.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права.

Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів.

Отже належним способом захисту переважного права ОСОБА_1 на придбання 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 є переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця з одночасним внесенням на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, а не визнання договору купівлі-продажу, укладеного 24.09.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , недійсним, оскільки визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права.

Вимога про визнання недійсним договору дарування укладеного 28 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за реєстровими № 502, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/6 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є похідною від зазначеної вище вимоги.

Слід зазначити, що суд першої інстанції застосувавши до правовідносин сторін положення ч. 4 ст. 369 ЦК України не врахував, що житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших співвласників, тому положення ч. 4 ст. 369 ЦК України, які регулюють режим права спільної сумісної власності, не підлягають застосуванню.

Щодо вимог про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на підставі вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в цій частині вважав, що реєстрація права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 проведена з порушенням вимог ЦК України та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Адресному реєстрі міста Одеси відсутня інформація про резервування адреси житлового будинку або земельної ділянки: АДРЕСА_2 , відповідні довідки з адресного реєстру міста Одеси не видавались, розпорядження про присвоєння вказаної адреси відсутнє.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 128 від 24.09.2018 року та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. № 129 від 24.09.2018 року - недійсними, у зв`язку з відсутністю істотної умови договору кадастрового номера земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно.

Вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 500 від 28.12.2018 року та № 501 від 28.12.2018 року є похідними, тому також підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 29.08.2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», огорожі № 1-2, мостіння літ. «І», загальною площею 61.6 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м.

Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, б/н, виданий 17.08.2018 року ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42755748 від 29.08.2018 року, державний реєстратор Морозова О.С., Одеська філія комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської обл., Одеська обл.

У технічному паспорті вказано рік побудови 1991, крім того зазначено, що у зв`язку з тим, що житловий будинок літ. «А» побудований до 05.08.1992 року, то відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Держаного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.200 року № 127 та зареєстрована в міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773 (із змінами та доповненнями), зазначений будинок не є самочинним.

Надаючи оцінку правомірності реєстрації за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції врахував відомості, надані Комунальним підприємством «Право» про те, що у Адресному реєстрі міста Одеси відсутня інформація про резервування адреси житлового будинку або земельної ділянки: АДРЕСА_2 , відповідні довідки з Адресного реєстру міста Одеси не видавались. Київською районною адміністрацією Одеської міської ради повідомлено, що за період з 2012 року по 2018 рік розпорядження про присвоєння адреси: АДРЕСА_2 , відсутнє, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зазначено, що інформація щодо видачі документів дозвільного та декларативного характеру на об`єкт за адресою: АДРЕСА_2 , відсутня.

Посилаючись на положення ч. ч. 1, 4 ст. 364 ЦК України та зазначаючи, що згода інших співвласників на виділ ОСОБА_2 частки зі спільної часткової власності та присвоєння будинку окремої адреси не отримувалась, суд першої інстанції вважав, що реєстрація права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 проведена з порушенням вимог ЦК України та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Судом встановлено, що 24.09.2018 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за реєстровими № 128, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

24.09.2018 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. за реєстровими № 128, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила іншу 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсним договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в обґрунтування зазначив, що відповідачем ОСОБА_2 , здійснено виділ частки зі спільного нерухомого майна, присвоєно нову адресу з численними порушеннями норм чинного законодавства та здійснено відчуження без повідомлення позивача про намір продати вказаний будинок.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Проте суд першої інстанції, надаючи оцінку реєстрації права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 та зазначаючи, про те, що реєстрація проведена з порушенням вимог законодавства, не врахував положення ст. 13 ЦПК України та не звернув уваги, що позивач не звертався із вимогою про скасування державної реєстрації права власності на вказаний будинок.

Як зазначалося вище, після смерті ОСОБА_14 , спадкоємцями якого за заповітом є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , та становить в цілому з надвірними спорудами: веранда - літ. «Н», погріб з шийкою літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «И», сарай літ. «М», сарай літ. «П», літній душ літ. «С», вбиральня літ. «Т», сходи під № 1, огорожа під № 1-6, розташованого на землі фактичного користування, площею 1013 кв.м.

У свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 14.03.2007 року, за реєстровими № 521, 523 на самовільно забудовані: житлову прибудову, позначену на плані під літ. «А», веранду літ. «а2», житлову - літ. «Б.В,Г», літні кухні літ. «З,О,Х», альтанку літ. «К», сарай літ. «Л,Р,У,Ц», веранду літ. «Ф» - свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 24.09.2018 року вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», огорожі № 1-2, мостіння літ. «І», загальною площею 61.6 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м належить на праві власності ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності: технічний паспорт, б/н, виданий 17.08.2018 року ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42755748 від 29.08.2018 року, державний реєстратор Морозова О.С., Одеська філія комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, Одеська обл.

Визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не захистить право, яке ОСОБА_1 , вважає порушеним, так як залишиться право власності зареєстрованим за ОСОБА_2 , та не відновить порушеного права позивача, яке він вважає порушеним.

Ураховуючи викладені обставини колегія судів вважає, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати. При скасуванні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційних скарг, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з ефективним способом захисту.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсним.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції від 17.09.2021 року ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1152,60 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір в сумі 1152,60 грн, що підтверджується квитанцію про сплату № 86101 від 15.09.2021 року.

У зв`язку з тим, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1152,60 грн кожній.

Оскільки при зверненні з апеляційними скаргами відповідачами не доплачено судовий збір, який підлягав вирахуванню, виходячи із шести немайнових вимог (позивач просив визнати недійсними шість договорів), то з ОСОБА_1 на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 4610,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь держави витрати зі сплати судового збору у розмірі 4610,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

Н.В. Стахова