УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 127/11982/23

провадження № 61-18100ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дія якого оскаржуються, - приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович,

заінтересована особа - Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 грудня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича, заінтересована особа - Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В., в якій просив визнати незаконними дії приватного виконавця та скасувати постанову від 15 вересня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2023 року скаргу задоволено частково.

Визнано незаконною постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. від 15 вересня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У іншій частині скарги відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року апеляційну скаргуприватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовлено.

28 листопада 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським О. В. подано клопотання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2023 року призначено справу до розгляду на 7 грудня 2023 року.

30 листопада 2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід колегії суддів: головуючій судді Шеметі Т. М. та суддям Береговому О. Ю., Панасюку О. С. від розгляду цієї справи.

Доводи заяви ОСОБА_1 зводились до того, що ним не отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі, а також до незгоди з прийнятою Вінницьким апеляційним судом постановою від 16 листопада 2023 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 1 грудня 2023 року заявлений відвід визнано необґрунтованим, передано вирішення питання про відвід іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному в порядку, встановленому частиною першою статті 33 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 4 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка надійшла на адресу суду 30 листопада 2023 року, про відвід.

1 грудня 2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла друга заява про відвід колегії суддів: головуючій судді Шеметі Т. М. та суддям Береговому О. Ю., Панасюку О. С. від розгляду цієї справи.

Як на підставу для відводу ОСОБА_1 посилався на те, що він не отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі. Вказував, що він не згоден з призначенням до розгляду клопотання про розподіл судових витрат. Зазначав, що апеляційним судом приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Турському О. В. не поновлено строк на подання клопотання, тому безпідставно призначено вирішення питання про розподіл судових витрат до розгляду у судовому засіданні апеляційного суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 5 грудня 2023 року визнано зловживанням процесуальними права ОСОБА_1 заявлення завідомо безпідставного відводу.

Заяву про відвід головуючій судді Шеметі Т. М. та суддям: Береговому О. Ю., Панасюку О. С., подану ОСОБА_1 1 грудня 2023 року, залишено без розгляду.

Застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу.

Стягнено з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України штраф

у сумі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 342 грн.

Постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що не дочекавшись остаточного вирішення заяви про відвід, поданої ОСОБА_1 30 листопада 2023 року, останній 1 грудня 2023 року вдруге подав заяву про відвід, в якій повторно висловив незгоду з тим, що суд безпідставно призначив до розгляду питання розподілу судових витрат та витребував справу з суду першої інстанції.

Не погоджуючись з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 5 грудня 2023 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

З аналізу статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права. Вказує, що сама по собі повторність його звернення із заявами про відвід із різних підстав не свідчить про недобросовісність дій та не є зловживанням правом, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Так, в переліку процесуальних прав учасників справи, зокрема, є право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункт 3 частини першої статті 43 ЦПК України).

Вказане право особа може реалізувати шляхом подання процесуальних документів до судів відповідних інстанцій.

В ухвалі від 2 березня 2021 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. Кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Твердження заявника щодо необхідності відводу головуючого судді Шемети Т. М. та суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С. з підстав, визначених ОСОБА_1 у заяві про відвід від 1 грудня 2023 року, апеляційний суд вважав прямим порушенням одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд.

Оскільки заявлений відвід головуючій судді Шеметі Т. М. та суддям: Береговому О. Ю., Панасюку О. С. з підстав того, що суд безпідставно призначив до розгляду питання розподілу судових витрат та витребував справу з суду першої інстанції, в силу вимог ЦПК України не може бути підставою для відводу, апеляційний суд вважав заявлений відвід завідомо безпідставним.

Також апеляційний суд врахував, що заяву про відвід головуючого судді Шемети Т. М. та суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С. з підстав того, що суд безпідставно призначив до розгляду питання розподілу судових витрат, вирішено судом апеляційної інстанції, за результатами розгляду якої постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви від 4 грудня 2023 року.

Повторне звернення ОСОБА_1 із заявою, вимоги якої є аналогічними вимогам, заявленим у попередній заяві, з урахуванням визнання апеляційним судом відводу завідомо безпідставним, є прикладом зловживання процесуальними правами та полягає у їх недобросовісному використанні, яке можна кваліфікувати через критерій прагнення до отримання певних процесуальних переваг, зокрема, до одержання більших прав ніж у іншого учасника справи. Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а також створення особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. Щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію з метою здобуття переваги своїх прав над правами інших учасників справи, вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним. Такі дії суперечать основним засадами (принципами) цивільного судочинства, а також його завданню.

Сторони користуються рівними процесуальними правами (частина перша

статті 49 ЦПК України).

Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27 жовтня 1993 року).

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України.

Принцип рівності сторін є основоположним компонентом концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Кожен має гарантовані державою рівні права на захист прав і свобод у судовому порядку у визначеному процесуальним законом порядку, при цьому суд позбавлений можливості надати учаснику справи відповідне право, яким він не може скористатися з огляду на вимоги закону.

З огляду на викладене вчинення заявником вказаних дій апеляційний суд вважав за можливе визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України визначено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява, яка надійшла до суду 1 грудня 2023 року, про відвід головуючого судді Шемети Т. М. та суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 148 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року становить 2 684 грн.

З огляду на зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, Вінницький апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення із заявника в дохід держави штрафу в сумі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 342 грн.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 127/27593/21 (провадження № 61-6270св22), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин

у справі № 127/11982/23.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року

у справі № 127/27593/21 (провадження № 61-6270св22) встановлено, що підставою для заявленого 15 червня 2022 року відводу колегії суддів є те, що колегія суддів розглядала апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2019 року, ухвалене у справі № 127/21665/19. Підставою для заявленого 1 липня 2022 року відводу судді є безпідставне, на його переконання, залишення його апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 6 червня 2022 року без руху, що зумовило сумніви щодо об`єктивності та неупередженості судді. За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що до суду апеляційної інстанції подано дві заяви про відвід колегії суддів та судді з різних підстав.

У справі № 127/11982/23 встановлено, що до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано дві заяви про відвід колегії суддів з аналогічної підстави - безпідставність призначення до розгляду питання розподілу судових витрат.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року

у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 грудня 2023 року є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 5 грудня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 грудня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича, заінтересована особа - Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська