Номер провадження: 22-ц/813/6848/23
Справа № 509/3431/21
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/3431/21

Номер провадження: 22-ц/813/6848/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Трофименка О.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування майном, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, за апеляційною скаргою адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бочарова А.І. 12 травня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 у будь-який спосіб перешкод у користуванні належним йому жилим будинком, з господарським будівлями та спорудами, відновити становище за яким він міг би користувався літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В»; 2) встановити між сторонами порядок користування спільним нерухомим майном, відповідно до якого ОСОБА_1 мав би право користуватися літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В», а відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати право користуватися жилим будинком під літерою «А», «а», а інші будівлі та споруди залишити у спільному користуванні; 3) вселити позивача у спірний будинок; 4) стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі - 25 000,00 грн., завдані йому збитки у розмірі - 3 300,57 грн. Також позивач просить стягнути судовий збір у розмірі - 2 838,40 грн. та пов`язані з оплатою правової допомоги витрати в сумі - 22 500,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що після укладення 18.06.1993 року шлюбу між ним та ОСОБА_4 , він проживав разом з жінкою та її дитиною від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю у 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 , який був власністю радгоспу «Петродолинський».

Згодом, у зв`язку з приватизацією, всі члени сім`ї отримали вказане житло у спільну власність і кожний з них мав право власності на її 1/3 частину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина позивача - ОСОБА_6 .. Станом на день її смерті у літній кухні проживали позивач зі своєю дружиною, а у самому житловому будинку проживали донька дружини - ОСОБА_5 , її чоловік - відповідач ОСОБА_2 та їх донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Належну померлій дружини частину спірного будинку успадкувала її донька - ОСОБА_7 , так як позивач відмовився від своєї частки у спадщині на її користь.

Таким чином ОСОБА_7 стало належати 2/3 частин спірного будинку, а позивачеві - 1/3 його частина.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , належні їй 2/3 частин спірного будинку повинні успадкувати її чоловік - ОСОБА_2 та її донька - ОСОБА_3 ..

27.10.2020 року відповідач по справі, скориставшись тимчасовою відсутністю позивача, та без його дозволу вселив у хату та літню кухню своїх батька та мати, закрив ворота і хвіртку. ОСОБА_1 взагалі перестав пускати на територію будинку, чим порушив його житлові та майнові права. При неодноразових спробах попасти до будинку ОСОБА_2 перешкоджав позивачеві потрапити до його житла (Т. 1, а. с. 3 - 8, 175 - 176).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Представник ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 має інше житло, а тому через відсутність потреби у житлі не користується літньою кухнею «Б», в якій він раніше жив разом зі своєю померлою дружиною. Так як безпосередньо у житловому будинку «А»«а» відбувається ремонт, то відповідачі поселилися у літній кухні «Б». ОСОБА_1 він не пустив до будинку, так як його донька боїться позивача. Намагання позивача потрапити до літньої кухні викликане його бажанням вчинити сварку з метою виморити відповідачів ізмором, сварками, образами, погрозами та розповсюдженням неправдивих відомостей (Т. 1, а. с. 95 - 99).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити у будь-який спосіб ОСОБА_1 перешкод у користуванні належним йому жилим будинком з господарським будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та надати йому вільний доступ до літньої кухні «Б» та гаражу «В».

Вселлено ОСОБА_1 у належний йому жилий будинок з господарським будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

Встановлено між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порядок користування спільним нерухомим майном, відповідно до якого надано ОСОБА_1 право користуватися літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В», а відповідачу ОСОБА_2 та його доньці ОСОБА_3 надано право користуватися жилим будинком під літерою «А»«а», а інші будівлі та споруди залишено у спільному користуванні.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі - 25 000,00 грн., сплачений судовий збір у сумі - 2 838,40 грн. та судові витрати пов`язані з оплатою гонорару адвоката в сумі - 22 500,00 грн..

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач перешкоджає позивачу в користуванні належним йому будинком. Так як житлові та майнові права позивача були порушені у минулому, то суд дійшов до висновку, що вони підлягають судовому захисту і у теперішній час і у майбутньому, оскільки у позивача є всі підстави вважати, що відповідач у подальшому добровільно з власної ініціативи не припинить перешкоджати йому у користування майном і такі дії без судового захисту будуть продовжуватися і надалі.

З наданих відповідачем копій звернень у правоохоронні органи, лише вбачається підтвердження наявності напружених стосунків і конфліктної ситуації, яка виникла між сторонами. Однак надані матеріали не містять даних про скоєння ОСОБА_1 якихось протиправних дій.

Таким чином твердження відповідача, що не допущення позивача до майна він здійснив оскільки його донька боїться ОСОБА_1 у зв`язку з його неправомірними діями не доведені належними доказами. Виправдування зайняття приміщення, в якому раніше жив позивач ремонтом у жилому будинку, через що відповідачу не має де жити, суд не взяв до уваги оскільки ці твердження не мають правового значення і не можуть бути визнані законними підставами для обмеження майнових прав власника.

Відтак суд дійшов до висновку, що відповідачем безпідставно створені ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому майном.

Вирішуючи питання щодо усунення перешкод та встановлення порядку користування майном суд врахував, що між сторонами склався тривалий за часом та усталений порядок користування жилим будинком з господарськими будівлями. у тому числі літньою кухнею «Б» та гаражем «В», при якому родина ОСОБА_8 мешкала у жилому будинку, а родина ОСОБА_9 у літній кухні «Б».

Тому здійснення ОСОБА_2 ремонту в жилому будинку не може бути визнане законною підставою для позбавлення ОСОБА_1 у користуванні своїм майном у вигляді літньої кухні та гаражу. За таких обставин суд вважав за можливе відновлення стану, яке існувало між сторонами до порушень прав позивача.

Оскільки протиправною поведінкою відповідача тривалий час були порушені майнові та житлові права, що не може не завдати душевних страждань, то суд вважав доведеним, що позивач зазнав моральної шкоди, яка має бути відшкодована винною особою (Т. 1, а. с. 235 - 238).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 , діючий у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.05.2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача понесені судові витрати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) судом не було залучено до участі у справі орган опіки та піклування, оскільки вирішувалося питання про права неповнолітньої особи на користування житлом. Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , участі у розгляді справи не приймала та її інтереси в суді ніхто не представляв. Крім того, не залучення до участі у справі належного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог; 2) помилковими є висновки суду щодо наявності підстав для захисту майнових прав позивача на спірне житло, оскільки за позивачем ОСОБА_1 у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ; 3) відповідач разом з донькою знаходиться та постійно проживає з 09.03.2022 року за межами України, тому він теоретично не міг перешкоджати позивачу у вселені в будинок; 4) посилання суду щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними.

Заперечень щодо стягнутих витрат на правничу допомогу адвоката апеляційна скарга не містить (Т. 2, а. с. 2 - 11, 90 - 94).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.07.2023 року апеляційну скаргу адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року, залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (Т. 2, а. с. 88 - 88 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.07.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року (Т. 2, а. с. 152 - 152 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.07.2023 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду, справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 156).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.12.2023 року задоволено клопотання адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, а. с. 174 - 175).

05.12.2023 року від адвоката Юрченко В.В., діючої від імені ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Юрченко В.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляду справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті спору, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Кліменка В.П., діючого від імені ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 18.06.1993 року уклали шлюб, дружина набула прізвище чоловіка - ОСОБА_9 .

Згідно записів у погосподарських книг виконкому Петродолинської сільської Ради колишнього Овідіопольського (у теперішній час Одеського) району Одеської області за 1991 - 2021 роки у 1/2 частині будинку АДРЕСА_2 , який належав радгоспу «Петродолинський», однією сім`єю проживали ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_10 та її донька від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З технічного паспорту, виготовленого 15.01.1996 року Овідіопольским РБТІ, розпорядження органу приватизації від 25.01. 1996 року та свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1996 року вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в порядку приватизації отримали кожний право власності на 1/3 частину спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з жилого будинку під літерами «А»,«а» з приміщеннями: - веранда 1-1, площею - 5,6 кв. м.; - коридор 1-2, площею - 2,3 кв. м; - кладова 1-3, площею - 3,1 кв. м.; - кухня 1-4, площею - 6,5 кв. м.; - жила кімната 1-5, площею - 6,5 кв. м.; - жила кімната - 14,2 кв. м.; - господарських будівель: - літньої кухні «Б»; - гаражу «В»; - підвал з шийкою «Г»,«г»; - сарай «Д»; - вбиральня «в» та споруд під номерами 1, 2, 3, 6, 7.

Рішенням виконкому Петродолинської сільської Ради №85 від 26.10.2009 року «Про впорядкування нумерації житлових будинків в с. Петродолинське» вказаному будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 був привласнений номер 34/2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , яку повинні були отримати у власність в порядку спадкування за законом спадкоємці першої черги - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_11 набула прізвище - ОСОБА_8 .

На час смерті ОСОБА_10 у спірному будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , відповідач - ОСОБА_2 та їх донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено довідками Великодальницької сільської Ради №267 від 11.06.2021 року та №271 від 11.06.2021 року.

При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_10 мешкали у літній кухні «Б» , а родина ОСОБА_8 - у жилому будинку «А»«а», про що наголошено у позовної заяві та вбачається зі змісту відзиву відповідача на позов. Крім того, ця обставина об`єктивно підтверджена довідками ТОВ «Одесагаз-Постачання» №5287 від 07.07.2021 року та №5285 від 07.07.2021 року, згідно яких на ОСОБА_13 був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_1 , а на ОСОБА_1 був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_2 . Також сторонами не заперечується, тобто визнається, що ОСОБА_1 дійсно користувався гаражем «В».

Так як ці обставини підтверджені документально і визнаються сторонами, тому у суду не має сумніву щодо їх достовірності та добровільності надання відомостей про це сторонами (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від отримання спадщини після смерті своєї дружини, належну померлій ОСОБА_10 частину спірного майна в порядку спадкування за законом отримала її донька - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкове майно належне ОСОБА_7 , в розмірі - 140/300 часток спірного будинку, в порядку спадкування за законом отримали її чоловік - ОСОБА_2 та її донька - ОСОБА_3 по 140/600 часток кожний.

Вказане підтверджено свідоцтвами про право на спадщину за законом, які були видані 25.11.2021 року по спадковій справі №424/2021 р. державним нотаріусом Чорноморської держаної нотаріальної контори Одеської області відповідачу ОСОБА_2 за реєстровим номером 1-797 та ОСОБА_14 за реєстровим номером 1-792.

Як зазначив позивач, відповідач ОСОБА_2 , скориставшись його тимчасовою відсутністю без його дозволу поселив у жилому будинку свого батька та мати, потім зайняв літню кухню «Б», в якій він жив. З 27.10.2020 року взагалі перестав його пускати у двір будинку та став перешкоджати йому користуватися як будинком, так і господарським будівлями та спорудами.

По справі виникли правовідносини щодо користування належним сторонам нерухомим майном.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо посилання апелянта на не залучення до участі у справі органу опіки та піклування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

В даному випадку предмет спору - усунення перешкод в користуванні власністю. Тобто позивач просить відновлення стану, яке існувало між сторонами до порушень його прав відповідачем.

Оскільки предметом спору не є являється визначення місця проживання дитини, її виселення, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, участь органу опіки та піклування у даному випадку не є обов`язковою.

Посилання апелянта на те, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , участі у розгляді справи не приймала та її інтереси в суді ніхто не представляв, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Оскільки участь у розгляді справи приймав батько - ОСОБА_2 , який є законним представником неповнолітньої особи, тому останній у вказаній справі діяв як від свого імені, так і від імені неповнолітньої ОСОБА_3 ..

Щодо посилання апелянта про відсутність підстав для захисту майнових прав позивача на спірне житло, оскільки за позивачем ОСОБА_1 у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності підтверджується правовстановлюючим документом.

Правовстановлюючими документами на будинок (квартиру) є: - договори, на підставі, яких набувається право власності (купівлі-продажу, дарування, міни); - свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; - свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією; - свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом чи консульською установою України; - свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України; - судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття права власності на нерухоме майно; - інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття права власності на нерухоме майно.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З 1 січня 2013 року запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в якому реєструються всі речові права на нерухомість.

Право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року, залишається дійсним. Повторно їх реєструвати в Державному реєстрі прав не потрібно.

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 25.01.1996 року №32/126, свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1996 року, ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач), ОСОБА_10 (дружина позивача) та ОСОБА_5 (падчерка позивача) в порядку приватизації отримали кожний право власності по 1/3 частини спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з жилого будинку під літерами «А»,«а» з приміщеннями: - веранда 1-1, площею - 5,6 кв. м.; - коридор 1-2, площею - 2,3 кв. м; - кладова 1-3, площею - 3,1 кв. м.; - кухня 1-4, площею - 6,5 кв. м.; - жила кімната 1-5, площею - 6,5 кв. м.; - жила кімната - 14,2 кв. м.; - господарських будівель: - літньої кухні «Б»; - гаражу «В»; - підвал з шийкою «Г»,«г»; - сарай «Д»; - вбиральня «в» та споруд під номерами 1, 2, 3, 6, 7 (Т. 1, а. с. 34 - 35).

З огляду на вказане, посилання апелянта на те, що в матеріалах справи не міститься доказів, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частини спірного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , спростовується вищевказаними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Посилання апелянта на те, що відповідач разом з донькою знаходиться та постійно проживає з 09.03.2022 року за межами України, тому теоретично не міг перешкоджати позивачу у вселені в будинок, стягнення моральної шкоди є безпідставними, колегія суддів також не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з вищевказаним позовом про захист прав, щодо усунення перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 звернувся у липні 2021 року, та в якому зазначив, що відповідач ОСОБА_2 , скориставшись його тимчасовою відсутністю без його дозволу поселив у жилому будинку свого батька та мати, потім зайняв літню кухню «Б» де він жив. Після чого, з 27.10.2020 року взагалі перестав його пускати у двір будинку та став перешкоджати йому користуватися як будинком так і господарським будівлями та спорудами.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача визнано, що дійсно ОСОБА_2 разом з донькою залишили будинок та зайняли літню кухню «Б», де раніше мешкав позивач. Крім того у цьому процесуальному документі вказано, що ОСОБА_2 дійсно не допускає ОСОБА_1 до належного йому житла та майна.

Отже, посилання апелянта на те, що з 09.03.2022 року він разом з донькою проживає постійно за межами України, не спростовують того, що на день звернення до суду з вказаним позовом, існували факти, на підставі яких судом першої інстанції було вірно встановлено перешкоджання відповідачем у користуванні спірним майном ОСОБА_1 ..

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дійсно відповідач перешкоджає позивачу у користуванні належним йому будинком. Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту свого цивільного особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 41 Конституції України та ст. 16, 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, тому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а способом захисту порушених прав є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов.язана утримуватися від дій, які моглиб порушити права інших осіб. У той же час, суд враховує, що згідно ч.2 ст. 386. ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, власник може вимагати від суду захисту від можливого порушення його прав у майбутньому.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно встановив, що так як житлові та майнові права позивача були порушені у минулому, то вони підлягають судовому захисту і у теперішній час і у майбутньому, оскільки у позивача є всі підстави вважати, що відповідач у подальшому, добровільно з власної ініціативи не припинить перешкоджати йому у користування майном і такі дії без судового захисту будуть продовжуватися і надалі.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 року вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди по своєму характеру є доволі складним процесом. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки протиправною поведінкою відповідача тривалий час були порушені майнові та житлові права позивача, що не може не завдати душевних страждань, то суд вважає доведеним, що позивач зазнав моральної шкоди, яка має бути відшкодована винною особою.

З урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, з огляду на те, що у позивача змінився звичайний образ життя , виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5 000,00 грн., у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кліменка Володимира Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року - змінити в частині стягнення відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп..

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе