Справа № 344/8544/22
Провадження № 22-ц/4808/709/23
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Возняк В. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2023 року в складі судді Атаманюка Б. М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 10 квітня 2023 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак Олег Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що з 04 вересня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2021 року. Перебуваючи у шлюбі ними було придбано у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 40,3 кв.м., яке оформлено на ім`я ОСОБА_4

11 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за змістом якого ОСОБА_4 передала в іпотеку вказане нежитлове приміщення. Відповідно до процедури реєстрації договору іпотеки, ним надано письмову згоду на укладення вищевказаного договору іпотеки. Грошові зобов`язання за договором виконували вони спільно з ОСОБА_4 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 06 грудня 2021 року ОСОБА_2 , як іпотекодержатель за іпотечним договором, передав у власність ОСОБА_3 (колишня теща позивача) зазначене нежитлове приміщення.

Вважає, що ОСОБА_2 перед укладанням оспорюваного договору порушено вимоги статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки він не надіслав йому повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Крім того, у пункті 2.3 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення зазначається, що відповідно до звіту про оцінку майна від 03 грудня 2021 року вартість нежитлового приміщення становить 166 000,00 грн. Зазначена вартісна оцінка нежитлового приміщення є заниженою, так як згідно з звітом № 21/05/01 про оцінку майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 на його замовлення, ринкова вартість нежитлового приміщення становить 869 244,00 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 40,3 кв.м, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак О.В. 06 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 2103.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надавши згоду на передачу нерухомого майна в іпотеку, позивач тим самим засвідчив свою згоду на реалізацію цього майна у разі невиконання умов кредитного договору на користь третіх осіб, а також на звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб. Крім того, договір іпотеки, яким передбачено можливість звернення стягнення на іпотечне майно та підставі якого укладено договір купівлі продажу (оспорюваний правочин) не був визнаний недійсним. А тому, в силу положення статті 204 ЦК України, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки виконуватися. Щодо підстав позову про заниження ціни предмету іпотеки, то суд зазначив, що наслідком недотримання вимог частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», є виникнення права на відшкодування іпотекодержателем компенсації. Позивач не є іпотекодавцем і не може претендувати на вказане відшкодування, навіть за умови доведення такого перевищення вартості, оскільки іпотекодавцем є саме ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги його доводи щодо не дотриманням ОСОБА_2 процедури повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Так, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 є спільною сумісною власності його та ОСОБА_4 . А тому ОСОБА_2 відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» зобов`язаний був за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та осіб, які мають права на предмет іпотеки про намір укладення такого договору. Проте, ні він, ні ОСОБА_4 не отримували повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Долучений до матеріалів справи лист-попередження №10/09/21 від 10 вересня 2021 року, адресований ОСОБА_4 , не є таким повідомленням. Крім того, долучена копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, є ймовірно підробленою, оскільки не містить відбитка круглого штампеля пошти.

Поза увагою суду залишена також і та обставина, що вартість нежитлового приміщення, зазначена в оспорюваному договорі, є неприпустимо заниженою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Івасишин В. І. посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначає, що апелянт не є стороною оспорюваного договору, не є іпотекодавцем, боржником або особою, яка має зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки. Відповідачем ОСОБА_2 було дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення боржника (іпотекодавця) про порушення зобов`язання.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4 та його представника адвоката Феденчука І. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Івасишина В. І., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 04 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2021 року.

Перебуваючи у шлюбі подружжям було придбано у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 40,3 кв.м. Власність на зазначене нерухоме майно оформлено на ім`я ОСОБА_4 . Представники учасників справи не заперечували, що на вказане нерухоме майно поширювалася презумпція спільної сумісної власності подружжя, з рівністю часток чоловіка та дружини.

11 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким позикодавець передав безоплатно у власність позивальника грошові кошти в сумі 9 920 доларів США, а позивальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та строки визначені договором, але не пізніше 11 серпня 2019 року (а.с. 41).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Личуком Т. В. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 40,3 кв.м (а.с.42-44). При цьому ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоди на укладення договору іпотеки та погодився з тим, щоб умови договору іпотеки визначались його дружиною на власний розсуд (а.с.47).

У вересні 2021 року ОСОБА_2 надіслав лист-попередження ОСОБА_4 про порушення зобов`язання, в якому зазначив, що станом на 10 вересня 2021 року заборгованість не погашена і становить 9 920 доларів США. Просив ОСОБА_4 погасити заборгованість у найкоротший термін, в іншому випадку він буде діяти згідно умов договору та законодавства України (а.с.45). Лист-попередження був відправлений поштою за адресою: АДРЕСА_2 та згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового підправлення отриманий особисто ОСОБА_4 13 вересня 2021 року (а.с.46).

У зв`язку із невиконанням боргового зобов`язання ОСОБА_4 06 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (продавцем, який є одночасно іпотекодержателем за договором іпотеки), та ОСОБА_3 (покупець) в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність, а покупець прийняла від продавця нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Продаж нежитлового приміщення вчинено за погоджену сторонами ціну 267 000 грн. (а.с.15-16).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем надано нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку зазначеного нежитлового приміщення яке є спільним майном подружжя (а.с. 47).

Таким чином, позивач погодився із тим, що у випадку невиконання ОСОБА_4 забезпеченого іпотекою зобов`язання, відповідач як іпотекодержатель має право на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу та в порядку, встановленому розділом 6 договором іпотеки (п. 5.3. договору іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

Наведені норми права спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

10 вересня 2021 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_4 листа з вимогою погасити заборгованість , який вона отримала особисто (а.с. 45, 46).

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Судом першої інстанції установлено, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 40,3 кв.м., була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час перебування їх у шлюбі, а тому на таке майно поширюється режим спільної сумісної власності майна, позивач надав згоду на укладення ОСОБА_4 іпотечного договору та погодився з його умовами.

Після розірвання шлюбу режим спільного сумісного майна щодо зазначеного нежитлового приміщення не припинився. Зважаючи на те, що зазначене нерухоме майно є предметом іпотеки за укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 іпотечним договором від 11 лютого 2019 року, позивач як співвласник має право на звернення до суду з позовом, якщо вважає його право порушеним.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 не є стороною іпотечного договору, в іпотекодержателя не існувало обов`язку направляти йому на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання (постанова КЦС ВС від 31 серпня 2022 року справа № 332/4600/19, провадження № 61-20446св21). Відтак доводи апеляційної скарги про порушення ОСОБА_2 вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними.

Також не можна погодитися і з доводами скарги щодо неправильного застосування судом ст. 38 Закону України «Про іпотеку» із вищенаведених підстав.

Крім того, ст. 38 Закону України «Про іпотеку» зобов`язує іпотекодержателя повідомити про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки не тільки іпотекодавця, а й всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки.

Позивач таких зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог на час розгляду справи судом не має. Але навіть якщо позивач і мав би такі права чи вимоги, неповідомлення іпотекодержателем про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки має своїм наслідком відповідальність іпотекодержателя за відшкодування завданих збитків і не є підставою для недійсності такого договору (ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Не є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину й продаж предмета іпотеки за ціною, нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, оскільки в цьому випадку іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального право у спірних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Івасишин В. І. просив стягнути на користь особи, інтереси якої він представляє в суді апеляційної інстанції, 10 000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання правової допомоги відповідачем ОСОБА_2 та його представником адвокатом Івасишиним В. І. суду не надані. Заяву про надання цього доказу протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційного суду згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокат Івасишин В. І. не робив.

Оскільки за відсутності договору про надання правової допомоги апеляційний суд позбавлений можливості визначити розмір витрат на правничу допомогу, у відшкодуванні витрат ОСОБА_2 на оплату цієї допомоги в суді апеляційної інстанції необхідно відмовити.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

У відшкодуванні витрат ОСОБА_2 на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська