РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2023 Справа №607/2765/23 Провадження № 2/607/1410/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді Марциновської І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Макогін А.В.,

представника позивача адвоката Черничинець С.П.,

представників відповідача Данилюка О.В., Луциків Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

09.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» (далі за текстом КНП «ТМЛШД») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що позивач працював на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії (далі за текстом ВАІТ) КНП «ТМЛШД». 12.01.2023 в усному порядку позивач повідомлений про звільнення з даної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул 05.01.2023 без поважних причин.

Позивач вважає своє звільнення незаконним з таких підстав.

05.01.2023 по дорозі з м. Львів до м. Тернопіль зламався транспортний засіб позивача, що завадило останньому вчасно прибути на роботу. Про такі обставини позивач у телефонному режимі повідомив свого безпосереднього керівника завідуючого ВАІТ ОСОБА_2 та отримав усний дозвіл від останнього прибути на роботу з запізненням.

05.01.2023 о 16 год. 00 хв. позивач прибув до КНП «ТМЛШД». Про наявність доповідної записки, необхідність надання пояснень щодо відсутності на роботі та складення акта про таку відсутність позивач 05.01.2023 повідомлений не був.

12.01.2023 у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач звернувся за медичною допомогою та відносно нього був виданий листок непрацездатності. Того ж дня в усному порядку позивач був повідомлений про звільнення. При цьому, не зважаючи на присутність позивача на робочому місці, 12.01.2023 на його домашню адресу направлений лист-вимога про необхідність з`явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки.

13.01.2023 позивач зареєстрував заяву про надання документів, що стали підставою для його звільнення. 16.01.2023 позивач отримав відповідні документи, однак трудова книжка йому видана не була, з наказом про звільнення його не ознайомили.

Позивач зауважив, що впродовж усієї роботи у КНП «ТМЛШД» ні разу до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Натомість протягом останніх місяців роботи на позивача чинився психологічний тиск, про що позивач неодноразово повідомляв директора КНП «ТМЛШД». Доказом такого тиску є направлення позивача на проведення профогляду у лікаря-нарколога.

За таких підстав позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ від 12.01.2023 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити з 13.01.2023 ОСОБА_1 на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги»; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» на користь ОСОБА_1 втрачену заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12.01.2023 до дня постановлення судового рішення.

17.02.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.03.2023 позивач усунув недоліки позовної заяви.

16.03.2023 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 12.04.2023, визначений сторонам строк для подання заяв по суті справи, за клопотанням позивача витребувані докази.

31.03.2023 відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» подав відзив, у якому позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив обґрунтований тим, що 05.01.2023 позивач був відсутній на робочому місці, про що складені відповідні доповідна записка та Акт № 1. У телефонному режимі свою відсутність позивач пояснив тим, що з 23.12.2022 перебуває у відпустці строком 17 календарних днів до 07.01.2023. Відповідач зазначив, що такі обставини не відповідають дійсності, оскільки позивач написав заяву на відпустку строком лише на 10 календарних днів до 04.01.2023 включно.

06.01.2023 КНП «ТМЛШД» виданий наказ № 8 «Про створення комісії щодо проведення службового розслідування для з`ясування причини відсутності на робочому місці лікаря-анестезіолога ВАІТ ОСОБА_3 ». В ході проведення даного службового розслідування відповідальні працівники намагались отримати від ОСОБА_1 пояснення щодо причин його відсутності 05.01.2023 на робочому місці. Однак позивач такі пояснення надавати не бажав, про що були складені відповідні Акти № 2 та № 3.

10.01.2023 комісією складений Акт № 4 з рекомендацією звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

11.01.2023 відповідач отримав відповідь від голови профспілкової організації КНП «ТМЛШД» Патоли О.В. про те, що ОСОБА_1 не є членом даної профспілкової організації.

11.01.2023 КНП «ТМЛШД» виданий наказ № 12, в якому визнано прогулом без поважної причини відсутність ОСОБА_1 05.01.2023 на робочому місці та застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з 12.01.2023. Позивач з даним наказом ознайомитися відмовився, про що складений відповідний Акт № 5.

12.01.2023 КНП «ТМЛШД» виданий наказ № 5-К про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-анестезіолога ВАІТ за прогул без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

12.01.2023 о 15 год. 40 хв. позивач разом зі своїм адвокатом ОСОБА_4 ознайомились з усіма документами щодо звільнення ОСОБА_1 . Однак проставити підпис про таке ознайомлення позивач відмовився, про що був складений відповідний Акт № 6. Також позивач повідомив, що 05.01.2023 на 09 год. 30 хв. був викликаний до суду, на підтвердження чого надав судову повістку. Про відкриття листка непрацездатності ОСОБА_1 відповідачу 12.01.2023 не зазначив. Про такі обставини відповідач дізнався лише 16.01.2023.

17.01.2023 старший інспектор відділу кадрів повторно пропонувала ОСОБА_1 проставити підпис в наказі про звільнення та отримати дублікат трудової книжки. Однак позивач відмовився, про що складений відповідний Акт № 7.

Також відповідач зазначив, що 10.09.2021 позивач отримав у відділі кадрів оригінал своєї трудової книжки для оформлення документів в атестаційну комісію, про що в Журналі реєстрації тимчасово відсутніх трудових книжок КНП «ТМЛШД» зроблений відповідний запис. Однак позивач відмовився проставити свій підпис у цьому журналі, про що складений відповідний Акт від 10.09.2021.

Крім цього, відповідач зазначив, що виконання позивачем своїх посадових обов`язків було неналежним, оскільки позивач періодично засипав в операційній чи залишав операційну під час операції, його зовнішній вигляд був брудним та неакуратним, пацієнти відмовлялись, щоб саме ОСОБА_1 проводив їм анестезію. Саме такі обставини призвели до направлення позивача до лікаря-нарколога та лікаря-психолога на огляд для визначення професійної придатності.

12.04.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 11.05.2023 у зв`язку з ненадходженням до суду та неотриманням відповідачем відповіді на відзив.

13.04.2023 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшла відповідь на відзив, у якій позивач додатково зазначив, що твердження відповідача про видачу позивачеві оригіналу трудової книжки не відповідають дійсності та не узгоджуються з п. 3 постанови КМУ № 301 від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» та з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту № 58 від 29.07.1993. Також позивач зауважив, що 12.01.2023 відповідач направив позивачеві повідомлення про необхідність прибути та отримати оригінал трудової книжки, а 17.01.2023 вже склав Акт про відмову від отримання дублікату трудової книжки. Крім цього, вказав, що 12.01.2023 позивачеві не пропонувалось проставити свій підпис про ознайомлення з наказом про звільнення.

11.05.2023 судове засідання відкладене на 07.06.2023 у зв`язку із закінченням робочого часу.

07.06.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 23.06.2023 у зв`язку із зобов`язанням судом відповідача надати належним чином оформлену довідку про доходи позивача за останні 2 місяці, що передували його звільненню.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Черничинець С.П. позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просила позов задовольнити повністю. Додатково пояснила, що позивач боявся надавати письмові пояснення щодо причин відсутності 05.01.2023 на роботі, оскільки на позивача чинився психологічний тиск. Не заперечувала, що позивач 12.01.2023 у її присутності ознайомився з наказом про звільнення та не підписався про таке ознайомлення. Зазначила, що позивачеві ніхто не вказав про необхідність підписатись.

У судовому засіданні представники відповідача Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» - Данилюк О.В. та Луциків Л.В. позов не визнали з підстав, викладених у відзиві, та просили у позові відмовити.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце цього засідання, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Однак позивач приймав участь у судовому процесі через свого представника.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працював на посаді лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги». Такі обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи у судовому засіданні.

Як вбачається зі змісту доповідної записки від 05.01.2023, складеної завідуючим ВАІТ Комаром П.В., 05.01.2023 ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці та у телефонному режимі повідомив, що перебуває у відпустці тривалістю 17 днів з 23.12.2022 до 07.01.2023 (а.с. 37).

Факт відсутності ОСОБА_1 05.01.2023 на роботі протягом усього робочого дня з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. підтверджується також Актом № 1 від 05.01.2023 (а.с. 38).

При цьому 28.11.2022 ОСОБА_1 була написана заява про надання частини щорічної невикористаної відпустки з 26.12.2022 на 10 календарних днів (а.с. 39). Відповідно до цієї заяви ОСОБА_1 була надана така відпустка на період з 26.12.2022 до 04.01.2023, що підтверджується п. 1.6 наказу № 138-в від 28.11.2022 (а.с. 41). Той факт, що останнім днем відпустки позивача була дата 04.01.2023 та 05.01.2023 був для позивача першим робочим днем після відпустки, підтверджується графіком роботи (робочого часу) співробітників ВАІТ на січень 2023 року (а.с. 40).

06.01.2023 КНП «ТМЛШД» виданий наказ № 8 «Про створення комісії щодо проведення службового розслідування для з`ясування причини відсутності на робочому місці лікаря-анестезіолога ВАІТ Юрія Гураля». Даним наказом створена відповідна комісія для проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 . Комісію зобов`язано відібрати у ОСОБА_1 пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 05.01.2023 (а.с. 42).

На виконання зазначеного вище наказу 09.01.2023 об 11 год. 14 хв. члени комісії у телефонному режимі запропонували ОСОБА_1 прибути до відділу кадрів та надати відповідні пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 05.01.2023. На таку пропозицію ОСОБА_1 спочатку відмовився, а потім зазначив, що він не ОСОБА_1 . Указане підтверджується Актом № 2 від 09.01.2023 (а.с. 43).

У подальшому того ж дня 09.01.2023 у кабінеті завідуючого ВАІТ позивачеві повторно було запропоновано надати відповідні пояснення, на що ОСОБА_1 повторно відмовився. На підтвердження таких обставин членами комісії був складений Акт № 3 від 09.01.2023 (а.с. 44).

З урахуванням викладеного за наслідками проведеного службового розслідування комісією складений Акт № 4 від 10.01.2023, у якому викладені зазначені вище обставини. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 пояснень щодо своєї відсутності на роботі 05.01.2023 не надав, комісія рекомендувала звільнити ОСОБА_1 з посади лікаря-анестезіолога ВАІТ на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 45).

З метою забезпечення вимог ст. 43 КЗпП України 10.01.2023 КНП «ТМЛШД» направило голові профспілкового комітету КНП «ТМЛШД» подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 46). 11.01.2023 відповідач отримав відповідь від голови профспілкової організації КНП «ТМЛШД» Патоли О.В. про те, що ОСОБА_1 не є членом даної профспілкової організації (а.с. 47).

11.01.2023 КНП «ТМЛШД» виданий наказ № 12 «Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 », яким визнаний прогулом без поважної причини день відсутності ОСОБА_1 05.01.2023 на роботі та застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення за прогул без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Датою звільнення ОСОБА_1 та його останнім робочим днем визначено 12.01.2023 (а.с. 48). Позивач з даним наказом ознайомитися та проставити підпис про таке ознайомлення відмовився, про що складений Акт № 5 від 11.01.2023.

12.01.2023 директором КНП «ТМЛШД» Чайківським Я. виданий наказ № 5-К про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-анестезіолога ВАІТ за прогул без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 12.01.2023 (а.с. 50).

12.01.2023 о 15 год. 40 хв. позивач разом зі своїм адвокатом ОСОБА_4 ознайомився з наказом про звільнення, однак засвідчити таке ознайомлення проставленим особистим підписом відмовився. Указане підтверджується відсутністю підпису ОСОБА_1 у самому наказі від 12.01.2023 та складеним на підтвердження таких обставин Актом № 6 від 12.01.2023 (а.с. 51).

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, зважаючи на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України та підстави позову, на яких ґрунтуються вимоги ОСОБА_1 , предметом доказування у даній справі є поважність причин відсутності позивача 05.01.2023 на роботі, обґрунтованість застосування до позивача дисциплінарного стягнення, додержання відповідачем правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення в тих межах, в яких позивач заявляє про їх порушення, урахування відповідачем ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди та обставин, за яких вчинено проступок.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за прогул без поважних причин, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Частина 1 ст. 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1). догана; 2). звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України).

У статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.01.2020 у справі № 511/847/17.

Також у постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

У такому випадку саме пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим скористатися таким свої правом та довести роботодавцю поважність причин відсутності 05.01.2023 на роботі ОСОБА_1 не забажав.

Так, як встановив суд вище, відповідач вживав неодноразові заходи для встановлення причин відсутності позивача 05.01.2023 на роботі з метою визначення, чи є такі причини поважними. Разом з тим позивач відмовлявся надавати як усні, так і письмові пояснення щодо таких обставин.

При цьому першочергове зазначення позивачем 05.01.2023 у телефонному режимі завідувачу ВАІТ Комару П.В. про перебування у відпустці не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується зазначеними вище доказами, зокрема заявою ОСОБА_1 про надання відпустки, наказом про надання такої відпустки та графіком робочого часу.

Так само суд критично оцінює пояснення позивача щодо поламки транспортного засобу позивача по дорозі з м. Львів до м. Тернопіль. Зокрема, позивач не надав докази того, що повідомляв відповідача про таку причину відсутності 05.01.2023 на роботі. Не зазначено про такі обставини і у жодному документі відповідача, у тому числі і у доповідній записці від 05.01.2023 та у Акті № 1 від 05.01.2023.

Також суд відхиляє за неналежністю докази, надані позивачем на підтвердження цих обставин.

Так, надаючи оцінку квитанції щодо надання та оплати послуг (а.с. 74), суд зазначає, що з даного доказу не вбачається, що погрузка та транспортування транспортного засобу ВОЛЬВО-хс60 відбувалися саме 05.01.2023 та саме у зв`язку з його поламкою та що власником даного транспортного засобу є саме ОСОБА_1 . Більше того з інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ФОП ОСОБА_5 здійснює такі види економічної діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування; 65.12. Інші види страхування, крім страхування життя. Відомості про те, що ФОП ОСОБА_5 надає послуги з транспортування та евакуації транспортних засобів, у реєстрі відсутні. Відтак суд критично оцінює можливість надання ФОП ОСОБА_5 позивачеві зазначених вище послуг, оскільки жоден вид економічної діяльності ФОП ОСОБА_5 надання цих послуг не передбачає.

При цьому квитанція від 05.01.2023 та рахунок-фактура № 1893075 жодним чином не підтверджують поважність причин відсутності позивача на роботі 05.01.2023 упродовж усього робочого дня з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв.

Також суд відхиляє за неналежністю виписку з телефонних дзвінків (а.с. 76), оскільки з даної виписки неможливо встановити абонента, який здійснював виклик, та абонентів, яким телефонували. Так само не підтверджує ця виписка і зміст телефонних розмов, що відбувалися між абонентами, зокрема надання завідувачем ВАІТ ОСОБА_2 усного дозволу позивачеві на запізнення 05.01.2023 на роботу чи на відсутність на роботі протягом усього робочого дня.

Критично суд оцінює і повістку про виклик до суду в якості свідка ОСОБА_1 (а.с. 52), оскільки незрозумілим є походження даного доказу. При цьому на сайті судової влади України відсутні відомості про перебування у провадженні Тернопільського міськрайонного суду станом на 05.01.2023 судової справи № 2-1409/а.

За таких підстав суд вважає, що відповідачем доведено, а позивачем не спростовано, що 05.01.2023 ОСОБА_1 був відсутній на роботі упродовж усього робочого дня з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. без поважних причин, тобто вчинив прогул.

Щодо дотримання процедури звільнення суд зазначає таке.

Так, при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення відповідач дотримався процедури та вимог, визначених ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України. Зокрема, для встановлення причин вчинення дисциплінарного проступку та наявності вини у діях позивача відповідачем було проведене службове розслідування. Також позивачеві неодноразово пропонувалось надати пояснення щодо обставин відсутності його на роботі 05.01.2023. Крім цього, відповідач вживав заходи для отримання від профспілкової організації дозволу на звільнення позивача. Дисциплінарне стягнення накладене уповноваженим органом та безпосередньо за виявленням проступку.

При цьому суд враховує доводи позивача щодо того, що останній раніше не притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни. Разом з тим, як вбачається зі змісту доповідної від 22.11.2022, складеної завідувачем ВАІТ ОСОБА_2 , останній доповів директору КНП «ТМЛШД» про те, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, періодично залишає операційну, коли там перебуває пацієнт у наркозі, під час операції грає в мобільні ігри, періодично засипає в операційній (а.с. 56).

З урахуванням такої доповідної записки 23.11.2022 медичною радою КНП «ТМЛШД» вирішено направити ОСОБА_1 в КУТО «Тернопільський обласний наркологічний диспансер» до лікаря-нарколога та в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради до лікаря-психіатра для визначення професійної придатності ОСОБА_1 . На час визначення фізичного стану ОСОБА_1 та його професійної придатності позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків (а.с. 57). При цьому така перевірка позивача здійснена не була, оскільки з 28.11.2022 позивач перебував у відпустці, що підтверджується наказом від 28.11.2022 (а.с. 41).

Також суд приймає до уваги тривалість прогулу позивача, а саме, що останній був відсутній на роботі 05.01.2023 протягом усього робочого дня з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., що дає підстави вважати, що шкода, завдана внаслідок відсутності позивача 05.01.2023 на роботі, є значною.

Ураховуючи усі ці обставини в сукупності, суд вважає, що відповідач дотримався процедури звільнення позивача та під час застосування дисциплінарного стягнення урахував попередню трудову діяльність позивача, усі обставини вчинення ним дисциплінарного проступку та завдану цим шкоду, та дійшов вірного висновку про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення.

Щодо видачі трудової книжки суд зазначає таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», що набрав чинності 10.06.2021, внесені зміни в ряд законодавчих актів України, у тому числі і до КЗпП України. Цим Законом виключено зі ст. 47 КЗпП України норму, яка передбачала обов`язок роботодавця у день звільнення видавати звільненому працівнику трудову книжку.

Відтак з урахуванням предмету даного позову та за відсутності пред`явленої позовної вимоги щодо зобов`язання видати оригінал трудової книжки обставини щодо невидачі ОСОБА_1 у день звільнення оригіналу трудової книжки не є визначальними для встановлення наявності чи відсутності підстав для задоволення даного позову.

Разом з тим суд зауважує, що відповідач 12.01.2023 направив позивачеві лист з вимогою з`явитися до відділу кадрів та отримати трудову книжку (а.с. 6). Також 17.01.2023 позивачеві особисто було запропоновано отримати дублікат трудової книжки, на що позивач відмовився. Указане підтверджується відповідним Актом № 7 від 17.01.2023 (а.с. 53).

При цьому у разі втрати оригіналу трудової книжки відповідальним працівником підприємства власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї з написом «Дублікат» в правому верхньому кутку першої сторінки.

Також Верховний Суд у постанові від 09.03.2021 у справі № 600/121/19 виклав правовий висновок про те, що нереалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.

Верховний Суд зазначив, що «визначена статтею 13 ЦПК України диспозитівність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Проте позивачем не доведено, що він був позбавлений можливості отримати трудову книжку, перебуваючи в день звільнення на роботі.

Верховний Суд наголошує, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається.».

За таких підстав суд зазначає, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що у день звільнення 12.01.2023, ознайомлюючись разом зі своїм адвокатом з наказом про звільнення, був позбавлений можливості отримати від відповідача оригінал чи у разі його втрати дублікат трудової книжки.

Щодо звільнення у період непрацездатності суд зазначає таке.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.09.2019 № 6-р(ІІ)/2019 у справі №3-425/2018 (6960/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована в законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, поширення такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.

Так, суд встановив, що днем звільнення позивача є 12.01.2023. Разом з тим, як вбачається з листка непрацездатності № 6192531-1, у період з 12.01.2023 до 16.01.2023 ОСОБА_1 був особою, тимчасово непрацездатною (а.с. 3).

Відтак звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності не відповідає вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

У судовому засіданні з пояснень представника відповідача встановлено, що про наявність тимчасової непрацездатності позивача у день звільнення відповідач обізнаний не був та про такі обставини дізнався лише 16.01.2023.

При цьому з відповіді КНП «Тернопільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 94 від 15.06.2023 вбачається, що до даного медичного закладу ОСОБА_1 звернувся 12.01.2023 о 14 год. 00 хв. Зважаючи на те, що 12.01.2023 о 15 год. 40 хв. позивач у відділі кадрів КНП «ТМЛШД» знайомився з наказом про звільнення, суд вважає, що позивач не був позбавлений можливості повідомити відповідача про свою тимчасову непрацездатність. Невчинення таких дій свідчить про зловживання позивачем своїми правами, що знову ж таки є порушенням положень трудового законодавства.

Разом з тим у подальшому після встановлення обставин щодо непрацездатності позивача відповідач зміни в наказ про звільнення щодо дати звільнення не вніс.

Верховний Суд у постанові № 207/831/20 від 08.02.2023 зазначив, що апеляційний суд, урахувавши, що наказ про звільнення позивача видано у період, коли вона була непрацездатна, вірно змінив дату її звільнення, так як порушення прав позивача у цьому випадку може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

За таких підстав, враховуючи, що вище суд встановив наявність підстав для звільнення позивача, суд вважає за необхідне змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-анестезіолога ВАІТ з 12.01.2023 на 17.01.2023 (перший робочий день після 16.01.2023).

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відповідачем належними, достатніми та допустимими доказами доведено дотримання процедури при проведенні службового розслідування відносно ОСОБА_1 , правомірність складення відповідних актів та прийняття наказу № 5-к від 12.01.2023, а також відповідачем враховано, що прогул позивача мав місце без поважних причин та був тривалим за часом, прийнято до уваги попередню трудову діяльність позивача та шкоду, завдану внаслідок вчиненого ним дисциплінарного проступку, а тому позовні вимоги позивача у частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Так само суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зважаючи на висновок суду про законність оскаржуваного наказу.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а також те, що у задоволенні даного позову відмовлено повністю, виходячи з предмету та ціни пред`явленого позову, судовий збір у сумі 2147,20 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 6, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-анестезіолога ВАІТ з 12.01.2023 на 17.01.2023.

Судовий збір у сумі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Черничинець Світлана Петрівна, місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська лікарня швидкої допомоги», місцезнаходження: вул. Шпитальна, буд. 2, м. Тернопіль; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02001297.

СуддяІ. В. Марциновська

Повне судове рішення складене 28.06.2023.