ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/5006/21

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1082/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Шапко В.М.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Шевченко І.М. від 23 травня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Ніжин, дата складання повного тексту рішення - 06 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , автомобіль марки Renault, модель kangoo, № НОМЕР_1 , червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля марки Renault, модель kangoo, № НОМЕР_1 , червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 . Також позивач ставила питання про розподіл судових витрат по справі. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , позивач за власні кошти його поховала, проводила всі похоронні обряди, в тому числі, поминальні. Позивач зазначала, що починаючи з 2007 року, і до смерті ОСОБА_3 , вони спільно проживали, як подружжя без реєстрації шлюбу, 11.06.2008 року ОСОБА_3 за згоди позивача був зареєстрований за місцем її проживання, де і проживав по день своєї смерті. Позивач стверджувала, що вони разом з ОСОБА_3 вели спільне господарство, робили взаємні капіталовкладення на ремонт будинку, купували побутову техніку, оплачували комунальні послуги, купували інше майно за рахунок спільних коштів, їздили відпочивати, тобто, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, і були пов`язані спільним побутом. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, спадкоємцем є відповідач ОСОБА_2 . У процесі спілкування із відповідачем виник майновий спір з приводу спадкового майна - автомобіля марки RENAULT kangoo, який зареєстрований за спадкодавцем, і був набутий ним під час спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з позивачем. Оскільки спірний автомобіль придбаний у період проживання однією сім`єю, то позивач вважає, що він є об`єктом спільної сумісної власності, а тому вирішення спору із відповідачем про право власності на даний автомобіль буде безпосередньо залежати від встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2023 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальному розмірі 25 496 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову в повному обсязі. Апелянт також просить суд відмовити ОСОБА_2 у стягненні з неї на його користь судових витрат. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам статей: 263, 264 ЦПК України, є ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, викладених у позовній заяві. ОСОБА_1 стверджує, що коли ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , вона за власні кошти його поховала, провела всі похоронні обряди, в тому числі, поминальні. За доводами апелянта, за життя ОСОБА_3 , у 2007 році у нього та ОСОБА_1 виникли взаємні почуття один до одного, як у подружжя, але шлюб вони не зареєстрували. Позивач з ОСОБА_3 спільно проживали, як подружжя без реєстрації шлюбу, 11.06.2008 року ОСОБА_3 за згоди позивача був зареєстрований за місцем її проживання, де і проживав по день своєї смерті. Апелянт зазначає, що вони разом з ОСОБА_3 вели спільне господарство, робили взаємні капіталовкладення на ремонт будинку, купували побутову техніку, оплачували комунальні послуги, купували інше майно за рахунок спільних коштів, їздили відпочивати, тобто, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, і були пов`язані спільним побутом. Апелянт стверджує, що наявні у справі докази, у сукупності із показаннями свідків беззаперечно вказують, що у позивача із ОСОБА_3 , в період часу з червня 2007 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , був спільний побут, вони мали взаємні права та обов`язки, та спільно проживали, як подружжя. Апелянт вважає помилковим твердження суду першої інстанції, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 за його життя ще у червні 2006 року, оскільки, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 28.07.2017 року за договором купівлі-продажу, тобто, в період їх спільного проживання. Апелянт також не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. Апелянт зазначає, що вказана сума не відповідає реально наданим послугам адвоката. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що предметом укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Луєнком Ю.В. договору є представництво інтересів клієнта щодо визнання його права власності на транспортний засіб, що не відповідає вимогам заявленого ОСОБА_1 позову в даній справі, згідно п.6.1 договору, строк його дії закінчився 31.12.2022 року, тому представник відповідача - адвокат Луєнко Ю.В. не мав законних підстав приймати участь в судових засіданнях у 2023 році, заявляти клопотання, в тому числі, і про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

В судове засідання апеляційного суду сторони даного спору, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно довідки від 23.07.2019 року № 209, виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_3 був зареєстрований разом із позивачем ОСОБА_1 з 11.06.2008 року по 28.07.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , що узгоджується також копією з будинкової книги (а.с.6-8).

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що сторонами не оспорюється.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області серії НОМЕР_3 від 08.09.2018 року (а.с.13).

На підтвердження вимог заявленого позову позивачем надано копії фотознімків (а.с.9-12).

Згідно з довідкою ТСЦ МВС №7443 від 30.10.2019 року № 31/25/15-713, 29.09.2006 року автомобіль марки RENAULT моделі kangoo зареєстрований за ОСОБА_3 ; 12.11.2016 року вказаний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_1 ; 28.07.2017 року автомобіль перереєстрований на ОСОБА_3 (а.с.54-55,56-57). За змістом даної довідки, перша реєстрація вказаного автомобіля за ОСОБА_3 відбулася 29.09.2006, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2006 № 217, копії якого не надано у зв`язку з тим, що документи в архіві ТСЦ № 7443 зберігаються 3 роки.

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.5), автомобіль марки RENAULT моделі kangoo зареєстрований за його власником - ОСОБА_3 28.07.2017 року.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.07.2021 року у справі №740/342/20 (а.с.58-64), за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу автомобіля, яке в частині змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.09.2021 року (а.с.66-92), у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що 28.07.2017 року, в приміщенні територіального сервісного центру МВС 7443 РСЦ МВС Чернігівської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу №7443/2017/560535 транспортного засобу - автомобіля марки RENAULT моделі KANGOO, 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , червоного кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до якого продавцем є ОСОБА_1 , а покупцем - ОСОБА_3 . Продавець зобов`язується передати у власність покупцеві вказаний транспортний засіб, зареєстрований за продавцем 12.11.2016 року, на умовах даного договору. Відповідно до п.2.1 вказаного договору, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, та оформляється актом приймання передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами. Пунктом 2.2 договору визначено, що право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Згідно з п.3.1 договору, за домовленістю сторін, ціна транспортного засобу складає 10 090 грн.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, суд керувався тим, що з моменту укладення договору та реєстрації права власності покупця за договором - ОСОБА_3 на автомобіль і по день його смерті, позивач не мала жодних претензій до нього щодо неналежного виконання умов договору, питання про розірвання договору не порушувала. Натомість, звернулась до суду з позовом лише тоді, коли спадкоємець померлого звернувся із вимогою про визнання за ним права власності на спірний автомобіль у порядку спадкування, та його витребування із володіння позивача. Також суд вважав, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, відчуження автомобіля позивачем відбулось у встановленому законом порядку, і ОСОБА_3 правомірно набув право власності на даний автомобіль. Факт передачі автомобіля у власність ОСОБА_3 є підтвердженням того, що він розрахувався за автомобіль із ОСОБА_1 у повному обсязі (п.2.1, 2.2, 5.1 договору). Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, та залишив у цій частині рішення суду першої інстанції без змін.

Допитані під час розгляду справи судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що у 2007 році, приблизно з червня місяця, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , почали проживали разом, як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт, їздили відпочивати, і це тривало до самої смерті ОСОБА_3 .

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, суд першої інстанції, із врахуванням положень ч.2 статті 74 Сімейного кодексу України та висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов є недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції вказав, що спірний автомобіль ОСОБА_3 набув у власність за свого життя у червні 2006 року, тобто, за рік до зазначених позивачем обставин. При цьому, позивач не обґрунтувала і не надала жодних доказів на підтвердження того, що станом на час набуття у власність ОСОБА_3 у червні 2006 року спірного автомобіля, вони проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції також зазначив, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме, спільний відпочинок, спільні фотокартки, самі по собі без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Реєстрація ОСОБА_3 разом із позивачем за однією адресою, участь позивача у похованні ОСОБА_3 не є беззаперечними та достатніми доказами того, що вони проживали однією сім`єю на час набуття ОСОБА_3 у власність спірного майна. При цьому, самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції також врахував, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у 2016 і у 2017 роках, за життя ОСОБА_3 , двічі укладали договори купівлі-продажу спірного автомобіля, спочатку ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_1 , а потім вона - йому, що свідчить про те, що між ними склалися договірні відносини, що вочевидь виключає наявність між ними сімейних відносин, притаманних подружжю. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , без реєстрації шлюбу на час набуття ним спірного автомобіля. Отже, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.05.2023 року, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , як чоловікові та жінці, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. При ухваленні рішення суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.4 статті 263 ЦПК України, врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30.10.2019 року у справі №643/6799/17, від 10.09.2020 року у справі №369/3338/17, від 23.11.2022 року в справі №283/242/20. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн., суд першої інстанції керувався положеннями ч.1, ч.2 статті 141, статті 137 ЦПК України, та, встановивши, що згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера № 19/04/4/3 від 22.10.2019 року відповідач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн. за послуги адвоката Луєнка Ю.В., що підтверджується актом про надану правничу (правову) допомогу та детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (додаток №1 до акта про надану правничу (правову) допомогу), суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача зазначених витрати на правничу допомогу в повному обсязі, вважаючи їх розмір співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг. При цьому, суд першої інстанції врахував, що заявляючи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, представник позивача не довів неспівмірності даних витрат.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, та про стягнення судових витрат, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, викладених у позовній заяві. ОСОБА_1 стверджує, що коли ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , вона за власні кошти його поховала, провела всі похоронні обряди, в тому числі, поминальні. За доводами апелянта, за життя ОСОБА_3 , у 2007 році у нього та ОСОБА_1 виникли взаємні почуття один до одного, як у подружжя, але шлюб вони не зареєстрували. Позивач з ОСОБА_3 спільно проживали, як подружжя без реєстрації шлюбу, 11.06.2008 року ОСОБА_3 за згоди позивача був зареєстрований за місцем її проживання, де і проживав по день своєї смерті. Апелянт зазначає, що вони разом з ОСОБА_3 вели спільне господарство, робили взаємні капіталовкладення на ремонт будинку, купували побутову техніку, оплачували комунальні послуги, купували інше майно за рахунок спільних коштів, їздили відпочивати, тобто, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, і були пов`язані спільним побутом. Апелянт стверджує, що наявні у справі докази, у сукупності із показаннями свідків беззаперечно вказують, що у позивача із ОСОБА_3 , в період часу з червня 2007 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , був спільний побут, вони мали взаємні права та обов`язки, та спільно проживали, як подружжя. Апелянт вважає помилковим твердження суду першої інстанції, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 за його життя ще у червні 2006 року, оскільки, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 28.07.2017 року за договором купівлі-продажу, тобто, в період їх спільного проживання.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Тобто, при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, необхідно виходити з того, що дана норма права поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі №466/3769/16, провадження №61-5296св19, від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц, провадження №61-11607св18, від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц, провадження № 61-44641св18, від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц, провадження №61-42601св18, від 08.12.2021 року у справі №531/295/19, провадження № 61-3071 св 21.

В контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року відносно того, що заявлений ОСОБА_1 позов є недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції також зазначив, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме, спільний відпочинок, спільні фотокартки, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Реєстрація ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 за однією адресою, участь позивача у похованні ОСОБА_3 , не є беззаперечними та достатніми доказами того, що вони проживали однією сім`єю на час набуття ОСОБА_3 у власність спірного майна. При цьому, самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. За вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, на час набуття ним спірного автомобіля. Таким чином, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.05.2023 року, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 за його життя не у червні 2006 року, а 28.07.2017 року, за договором купівлі-продажу, тобто в період проживання із позивачем, вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 також не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. Апелянт зазначає, що вказана сума не відповідає реально наданим послугам адвоката. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що предметом укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Луєнком Ю.В. договору є представництво інтересів клієнта щодо визнання його права власності на транспортний засіб, що не відповідає вимогам заявленого ОСОБА_1 позову в даній справі, згідно п.6.1 договору, строк його дії закінчився 31.12.2022 року, тому представник відповідача - адвокат Луєнко Ю.В. не мав законних підстав приймати участь в судових засіданнях у 2023 році, заявляти клопотання, в тому числі, і про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, правничу допомогу у даній справі відповідачу ОСОБА_2 надавав адвокат Луєнко Ю.В., на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 19/04/4 від 22.04.2019 року (а.с.207-208), додаткової угоди №4 від 12.10.2021 року про погодження розміру гонорару до договору про надання правової допомоги №19/04/4 від 22.04.2019 року (а.с.209) та ордеру серії СВ №1020412 від 13.10.2021 року (а.с.46).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.39-45), ОСОБА_2 вказував, що його витрати на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції орієнтовно будуть становити 25 000 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 зазначала, що розмір витрат відповідача на правову допомогу адвоката є завищеним, і неспівмірним складності справи.

На підтвердження витрат на правову допомогу в суді першої інстанції відповідачем було надано копії: договору про надання правової (правничої) допомоги №19/04/4 від 22.04.2019 року адвокатом Луєнком Ю.В. (а.с.207-208), з питань захисту та представництва законних прав та інтересів відповідача щодо визнання його права власності на транспортний засіб; додаткової угоди №4 від 12.10.2021 року про погодження розміру гонорару до договору про надання правової допомоги №19/04/4 від 22.04.2019 року (а.с.209) за надання адвокатом клієнту правничої (правової) допомоги у цивільній справі №740/5006/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна, із відповідним переліком послуг адвоката та розміром гонорару за дані послуги. Також відповідачем надано акт про надану правничу (правову) домогу від 22.10.2021 року №1, відповідно до якого, загальна сума гонорару адвоката становить 25 000 грн. (а.с. 210), та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, на суму 25 000 грн. (а.с.211), копію квитанції № 19/04/4/3 від 22.10.2021 року про сплату ОСОБА_2 вартості наданих послуг адвоката в сумі 25 000 грн. (а.с.212).

Як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 23.05.2023 року, суд вважав за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 25 000 грн., в рахунок відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи при цьому їх розмір співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг. Також судом першої інстанції враховано, що заявляючи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, стороною позивача не доведено неспівмірності даних витрат.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції, оскільки дані висновки суду узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт звертає увагу на ті обставини, що предметом укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Луєнком Ю.В. договору є представництво інтересів клієнта щодо визнання його права власності на транспортний засіб, що не відповідає вимогам заявленого ОСОБА_1 позову в даній справі, згідно п.6.1 договору, строк його дії закінчився 31.12.2022 року, тому представник відповідача - адвокат Луєнко Ю.В. не мав законних підстав приймати участь в судових засіданнях у 2023 році, заявляти клопотання, в тому числі, і про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, оскільки, відповідно до приписів п.2 ч.4 статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката, як представника підтверджуються одним із таких документів, а саме, згідно п.2: ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

Як вбачається із матеріалів справи, правничу допомогу у даній справі відповідачу ОСОБА_2 в суді першої інстанції надавав адвокат Луєнко Ю.В., на підставі ордеру серії СВ №1020412 від 13.10.2021 року (а.с.46).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №П9901/736/18, провадження №11-989заі18, зазначено, що …ордер, який видано відповідно до Закону №5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. … …Згідно практики Європейського Суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2021 року у справі № 766/17492/16-ц вказав: … Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України). Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі N182/9172/18 (провадження N 61-13797св19).

Приймаючи до уваги наведене вище, вирішуючи питання щодо стягнення із позивача на користь відповідача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, із врахуванням наявних у матеріалах справи вищезазначених доказів, враховуючи, що заявляючи клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, сторона позивача не довела неспівмірності таких витрат, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджених витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 25 000 грн., який, як зазначив суд першої інстанції, є співмірним із складністю даної справи та відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2023 року, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2023 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: