ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4887/23 Справа № 201/6773/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Петешенкової М.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21 вересня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що 07 липня 2018 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір у вигляді розписки відповідно до якої відповідач продає позивачу гараж 6416 загальною площею 51,5 кв.м. розташований в гаражному кооперативі «Автолюбитель-7» , за адресою АДРЕСА_1 ,за 3 200 доларів США з розстрочкою на 1 рік. Також за цим договором позивач мав право орендувати даний гараж за 400 грн. в місяць та зберігати там свої речі. У зв`язку з невиконанням відповідачем дій з переоформлення на позивача права власності на гараж, ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманні кошти у розмірі 3 200 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року у справі № 932/5238/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманні грошові кошти у розмірі 90 840,32 грн., що було еквівалентно 3 200 доларів США на час розгляду справи у суді. 15 вересня 2022 року відповідач повністю сплатила визначені судовим рішенням грошові кошти. Позивач посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати в розмірі 26 179,20 грн та 3% річних в сумі 13 619,24 грн. за період з 30 жовтня 2018 року по 15 вересня 2022 рік та судові витрати по справі (а.с.2-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) 3 % річних за період з 30 жовтня 2018 року (останній платіж позивача на користь відповідача) по 15 вересня 2022 рік у розмірі 13 619 (тринадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 24 коп.

Стягнено з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. та судовий збір у розмір 339 (триста тридцять дев`ять)грн 60 коп

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, та на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07липня 2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існувала усна домовленість та наявна розписка, написана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , за якою вона продає ОСОБА_2 гараж за 3 200 доларів США з розстрочкою на 1 рік. Крім цього, за цією домовленістю до закінчення здійснення виплат, позивач має право орендувати вказаний гараж за 400 грн. на місяць з можливість зберігання речей відповідача. Предметом домовленості між позивачем та відповідачем є гараж 6416, загальною площею 51,5 кв.м, розташований у авто гаражному кооперативі «Автолюбитель-7» за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, який належить ОСОБА_1 на праві власності. На виконання вказаної домовленості, ОСОБА_2 було сплачено на користь ОСОБА_1 наступні кошти: 800 доларів США - 07.07.2018, 700 доларів США - 30.07.2018, про що відповідачем на розписці були вчиненні відповідні записи. Решту суми ОСОБА_2 було сплачено на користь ОСОБА_1 29.10.2018, про що за зворотному боці розписки було власноруч написано відповідачем, що борг в сумі 3200 доларів США погашений повністю 29.10.2018, переоформлення здійснюється за рахунок покупця за сприянням відповідача Крім цього, за весь час користування гаражем ОСОБА_2 сплачував на користь ОСОБА_1 обумовлену договором орендну платню.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року у справі № 932/5238/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у розмірі 90 840,32 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено (а.с. 16-18).

01 червня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В. відкрито виконавче провадження № 69497536 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 90 840,32 грн. (а.с. 19)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В. від 15 вересня 2022 року виконавче провадження № 69497536 закінчено (а.с. 20).

15 вересня 2022 року на рахунок ОСОБА_2 перераховано грошові кошти в розмір 90 840,32 грн. (а.с. 21).

Позивач посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати в розмірі 26 179,20 грн та 3% річних в сумі 13 619,24 грн. за період з 30 жовтня 2018 року по 15 вересня 2022 рік та судові витрати по справі.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, дійшов висновку про те, що:

- оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року у справі № 932/5238/21 з відповідача на користь позивача стягнуто безпідставно отримані грошові кошти в розмір 90 840,32 грн. що є еквівалентом 3 200 доларів США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти;

- приписи ст. 625 ЦП України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а тому наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України за період з 30 жовтня 2018 року (останній платіж позивача на користь відповідача) по 15 вересня 2022 рік (отримання коштів) 3 % річних у розмірі 13 619,24 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено безпідставно отримані кошти у розмірі 90 840,32 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України, та в решті позовних вимог відмовлено, а саме щодо стягнення з відповідача відсотків за користування вказаними коштами у розмірі 33 410,07 грн.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що вказані вимоги є безпідставними, оскільки вони не витікають із норми ст. 1212 ЦК України, тоді як стягнення відсотків може бути підставою для позову у разі не виконання рішення суду про стягнення основної суми безпідставно отриманих грошей.

Як вбачається із матеріалів справи, то згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.09.2022 року ОСОБА_1 виконала рішення суду сплативши на користь ОСОБА_2 - 90 840, 32 грн.

Оскаржуваним рішенням суду від 12.12.2022 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних за період з 30.10.2018 року (останній платіж позивача на користь відповідача) по 15.09.2022 рік у розмірі 13 619 (тринадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 24 коп. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.

Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Зобов`язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Разом з тим не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін.

З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин.

Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грошима (ст. 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання.

Тобто, положення ст. 625 ЦК України в даному випадку до позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, які витікають із не укладання договору купівлі-продажу не застосовується, оскільки грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару, а тому з боку відповідача відсутнє порушення грошового зобов`язання.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема за подання апеляційної скарги у розмірі 509, 40 грн, покладаються на ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 509, 40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

М.Ю. Петешенкова