Справа № 308/8435/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 червня 2023 року м. Ужгородї

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Буришина Віталія Васильовича та Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Хамник М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області та Державної казнаейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивували тим, що 02 лютого 2017 року відносно ОСОБА_1 головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Федірціан В.І. було відкрито виконавче провадження №53328971 щодо виконання виконавчого листа Рахівського районного суду Закарпатської області №2-539 від 19 05 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1/4 частині зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

23 квітня 2018 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу ержавної виконавчої служби Булеца Н.В. було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

27 травня 2019 року боржником ОСОБА_1 було погашено заборгованість у повному обсязі, що підтвердила державному виконавцю письмово стягувач ОСОБА_3 того ж дня. 27 травня 2019 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Булеца Н.В. було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України. Даною постановою було встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів погашена в повному обсязі та станом на 27.05.2019 відсутня.

Державний виконавець, встановивши станом на 27 травня 2019 року факт погашення заборгованості зі сплати аліментів, зобов`язана була негайно вжити всіх передбачених законодавством заходів для скасування встановлених нею раніше всіх наявних тимчасових обмежень та вжити заходів з відображення відомостей про скасування таких обмежень в відповідних інформаційних базах даних, однак, вказаного не було зроблено. Постанову про скасування тимчасового обмеження боржника державний виконавець Булеца Н.В. скасувала лише 10 жовтня 2019 року, після скарги ОСОБА_1 з цього приводу.

Зазначав, що він, разом з своєю дружиною ОСОБА_2 , запланувавши поїздку на відпочинок до Єгипту, курорт Хургада, 17 вересня 2019 року оплатили вартість туристичних послуг згідно Договору на суму 55 000,00 грн. При цьому ОСОБА_2 отримала на період домовленої туристичної подорожі відпустку на роботі за власний рахунок.

При намірі позивачів перетнути державний кордон України в аеропорту «Львів» 09 жовтня 2019 року для здійснення туристичного туру, ОСОБА_1 було відмовлено в такому перетині. Підставою для відмови ОСОБА_1 в перетині державного кордону України було вказано наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про існування обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України за рішенням РВ ДВС у Закарпатській області у виконавчому провадженні №53328971.

За наведених обставин, позивачі не мали об`єктивної можливості вилетіти авіарейсом до міста Хургада (Єгипет), тим самим відбулось порушення ними умов Договору в частині невиїзду позивачів як Туристів за Договором з вини відповідача як третьої особи. Відтак, позивачі не отримали замовлених ними згідно Договором Туристичних послуг не мають правової можливості повернути кошти сплачені Турагенту за Договором через не отримання послуг з вини відповідача. Тобто, позивачам відповідачем завдано збитків на суму еквівалентну вартості сплачених та не отриманих послуг - 55 000, 00 грн.

При цьому вказують, що факт порушення їх прав та інтересів завдало глибоких та тривалих негативних емоцій у вигляді стресу, розпачу, сорому, страху та гніву. Вони змушені були звертатися до правоохоронних органів та суду для захисту своїх прав, на що витрачали значний час. Дані обставини та тривала недобросовісна поведінка відповідача призвела до негативних емоцій позивачів, що спричинило їм моральні страждання.

З врахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд стягнути з Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) та Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області по 27 500 грн майнової шкоди та по 140 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 27 500 грн збитків та 5000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання по судових витратах.

У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Буришин В.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що суд не врахував всіх обставин справи та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між вчиненою протиправною дією та наслідком у вигляді заподіяння шкоди ОСОБА_2 , необґрунтованим.

Судом було встановлено факт укладення двох-стороннього правочину, зокрема, де однією стороною виступали замовники послуг - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які діяли спільно, поіменовано як Турист, а іншою стороною виступає виконавець послуг - ТОВ «ДЖОІН АП», від імені якого на підставі доручення підписантом виступала ФОП ОСОБА_5 , поіменовано як Туроператор, Турагент.

Відповідно до пункту 2.1. Договору предметом правочину виступав обов`язок Туроператора забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичного продукту) одночасно обом підписантам-замовникам (позивачам), а позивачі були зобов`язані прийняти та оплатити Туристичний продукт (комплекс туристичних послуг).

Мета (намір) позивачів про спільний сімейний відпочинок за кордоном підтверджується умовами їх запиту до Туроператора про надання туристичних послуг під назвою Лист бронювання, який датований 17 вересня 2022 року та підписаний сторонами Договору. Даний Лист бронювання містив запит позивачів (у якості ОСОБА_6 ) на отримання визначеного переліку та необхідних і бажаних умов для оформлення послуг у Туроператора.

Відповідно до пункту 1 та пункту 4.4. Договору Лист бронювання від 17 вересня 2022 року вважався одночасно запитом позивачів на бажаний до отримання перелік послуг та безвідкличною офертою (пропозицією укласти договір) Туриста до Туроператора у контексті змісту частини 2 статті 638 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Листа бронювання у відомостях про замовника послуг вказано було одночасно прізвища, імена обох позивачів. Так само, згідно Листа бронювання було вказано умови готельного розміщення ОСОБА_6 (позивачів) з позначенням DBL, що згідно з міжнародною класифікацією означає двомісний номер. Якщо б позивачі мали намір їхати та відпочивати по окремо, то вид готельного розміщення міг бути тільки SGL (одномісний номер) для кожного з них. Якщо б позивачі мали б намір замовити туристичні послуги по окремо та діяти виключно у власних інтересах не обумовлених та не пов`язаних один з одним, то кожен з них укладав би договір з Туроператором по окремо.

Туроператор на виконання умов згідно пункту 3.1.3. Договору забезпечив одночасно обох позивачів як сторони Договору ваучерами, страховими полісами та авіаквитками згідно з графіком відправлення за маршрутом вказаним у Листі бронювання (докази вчинення цих дій містяться у матеріалах справи).

Таким чином, умовами Договору та поведінкою сторін Договору було підтверджено неподільність предмету зобов`язання, з надання туристичного продукту виключно обом позивачам спільно в тому числі одночасно.

Зміст вказаних документів та зміст поведінки позивачів під час укладення Договору та вчинення сторонами Договору дій з його виконання об`єктивно вказує на те, що позивачі вступаючи у договірні правовідносини з Туроператором, мали на меті саме сімейний відпочинок (спільний інтерес), а не відпочинок по окремо (окремий інтерес). Так само, предметом зобов`язання згідно Договору збоку Турагента було надання саме сімейного відпочинку обом позивачам. Такий вид туризму залежно від категорій осіб, які здійснюють туристичні подорожі поіменований (передбачений) законом як окремий вид туризму (частина 4 статті 4 Закону України «Про туризм»).

Так само, зміст Договору вказував, що позивачі як єдина сторона правочину поіменована як Турист вчиняти всі юридично значимі дії з виконання умов Договору мали виключно спільно. Можливості позивачів діяти по окремо, ні Договором, ні законом не було передбачено.

У результаті відмови ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону 09 жовтня 2019 року можливість здійснення сімейного туризму (предмету Договору) була втрачена для обох позивачів одночасно. Адже, ні ОСОБА_1 не зміг отримати сімейний відпочинок, ні ОСОБА_2 не змогла отримати такий же сімейний відпочинок. Туроператор також не зміг виконати Договір та надати Туристичний продукт у вигляді сімейного закордонного туризму (не зміг виконати предмет зобов`язання взятого на себе згідно Договору) саме через не допуск ОСОБА_1 до можливості вилетіти літаком з країни до замовленого місця відпочинку. Таким чином, наміри та мета якими керувались позивачі при укладенні Договору були зруйновані для обох одночасно.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 могла поїхати на відпочинок наодинці не відповідають змісту Договору, базуються на припущенні, як судженні для якого не знайдено доведення. Суд першої інстанції неналежно здійснив оцінку доказам у справі, не вжив заходів з аналізу змісту договірних стосунків, намірів сторін та мети при укладенні Договору позивачами.

Апелянти вважають, що суд при оцінці адекватності розміру відшкодування моральної шкоди не мав права враховувати факт визнання порушеного права.

Навпаки, суд зобов`язаний був в повній мірі врахувати характер правопорушення (вчинення його органом державної влади, який не виконав головний обов`язок держави з утвердження та забезпечення прав і свобод людини; тривалість негативних явищ для позивача, глибину фізичних і душевних страждань позивачів, ступінь вини особи, яка завдала шкоди, спосіб вчинення порушення, втрату можливостей позивачами отримати бажане) (стаття 23 Цивільного кодексу України). Як видно з оскаржуваного судового рішення суд при оцінці адекватності таких критеріїв не врахував, що неминуче призвело до заниженого розміру відшкодування та не стало ефективним засобом юридичного захисту.

У апеляційній скарзі Рахівський відділ ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції було порушено територіальну підсудність при розгляді справи та винесенні судового рішення. В обґрунтування обрання визначеного кола відповідачів представник позивачів посилається на положення ч. 1 ст. 2 та ст. З Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI якими гарантується виконання та встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політку у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів... При цьому представник позивачів помилково прийшов до висновку, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

З таких міркувань представник позивачів звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (відповідач 1) та до Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області (відповідач 2).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2020 за клопотанням адвоката Буришина В.В., який представляє інтереси позивачів, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Згідно цієї ухвали судом встановлено, що Державна казначейська служба України (м. Київ) є відповідальною за здійснення безспірного списання коштів з державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, а отже, є належним відповідачем. Відповідно ГУ Державної казначейської служби України у Закарпатській області є неналежним відповідачем, а отже, пред`явлення позову до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області є неправильним.

Враховуючи правила територіальної юрисдикції (підсудності) визначені ЦПК України, Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області порушено територіальну підсудність при розгляді даної справи, що є підставою для скасування рішення.

Також зазначає, що позивачами не надано належних доказів щодо оплати ними вартості туристичних послуг. Турагент ФОП ОСОБА_5 , надаючи посередницькі послуги з реалізації туристичного продукту Туроператора, у випадку отримання кошів від Туриста, зобов`язана здійснити зарахування коштів за договором Туроператору ТзОВ «ДЖОІН-АП», а відповідно підтвердження перерахування цих коштів, з посиланням на реквізити договору, буде належним доказом виконання господарської операції.

Відповідно до п. 5.2 Договору про надання туристичних послуг №983818 від 17 вересня 2019, датою виконання зобов`язань з оплати є дата зарахування коштів на поточний рахунок Турагента. Тому копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 17.09.2019 на суму 55 000 грн, яка надана позивачами як доказ понесених витрат та майнової шкоди, не є належним доказом оплати у повному обсязі Туристом коштів Туроператору ТзОВ «ДЖОІН-АП» за обумовлений договором від 17.09.2019 комплекс туристичних послуг.

Також, наданий позивачами лист бронювання не є належним доказом виконання істотних умов договору сторонами, оскільки, як зазначено в даному Договорі вважається офертою Туриста, тобто пропозицією на укладення договору.

Крім того, в порушення норм процесуального права судом задоволено заяву представника позивачів про уточнення предмету позовних вимог, якою фактично збільшено позовні вимоги в частині стягнення шкоди, після закінчення підготовчого засідання.

При цьому, судом першої інстанції невірно визначено розмір матеріальної шкоди оскільки не враховано, що 11.10.2019 право щодо перетину ОСОБА_1 кордону було відновлено та позивач був в змозі звернутися до Турагента для використання залишку днів відпочинку, а в подальшому звертатися до суду до відшкодування 1 дня не використаного туристичного продукту. Таким чином, ціна путівки становила суму 27 500,00 грн за 7 діб, та якщо б турист звертався до суду про відшкодування шкоди в розрізі 1 дня, то така сума становила б 3 928,57 грн.

Однак позивач свідомо, не вживаючи жодних дій для використання частини туристичних послуг не звертався до Турагента для повернення коштів чи про бажання використання залишку днів для відпочинку. Вважає, що ОСОБА_1 не скористався всіма правами туриста та не оформив страховку від не виїзду, оскільки ця послуга дозволяє отримати відшкодування коштів, якщо турист не зміг виїхати з іншої поважної причини, що не залежать від вини туриста.

Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що судом порушено норми процесуального права при врахуванні уточнення позовних вимог позивачами.

Вказує, що судом не було належним чином досліджено спричинення фактичних збитків позивачам, а тому вважає, що підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди не має.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Буришин В.В. подав відзив на апеляційну скаргу Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції вимог з територіальної підсудності необґрунтовані. Обов`язковість участі ГУ ДКУ у Закарпатській області (відповідач 2) у якості відповідача по справі обґрунтовувалась у тексті позовної заяви та у тексті письмових заперечень позивачів на відзив відповідача 2. Зокрема, вказувалось на положення статті 2 та 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-УІ і висновками щодо застосування відповідних норм права та визначення кола відповідачів у такого роду справах викладених у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2017 року у справі №761/13921/15-ц, від 20 лютого 2019 року у справі №489/515/17.

Зміст висновків Верховного Суду зводився до того, що: в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, матеріальної та моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Відповідач 2 у справі був та є таким територіальним органом ДКС України, а тому пред`явлення позивачами вимог матеріального характеру до відповідача 2 було обґрунтовано нормами закону та висновками про застосування даного закону Верховним Судом викладених у вище наведених його постановах.

Саме тому, суд першої інстанції при вирішенні питання про прийняття справи до свого провадження вірно застосував норми матеріального права стосовно з`ясування дійсної територіальної підсудності. Підстав вважати інакше на момент прийняття рішення про прийняття справи до свого провадження у суду не було.

Обставина щодо належного відповідача у частині виконання зобов`язань з виплати коштів у випадку часткового або повного задоволення позову виникла вже на стадії підготовчого провадження. Зокрема, згідно поданого відповідачем 2 відзиву стало відомо, що виконання ймовірного рішення суду про стягнення коштів відповідач 2 не зможе виконати, бо він не с «власником» бюджетних коштів, які на такі ці призначені. Представник відповідача 2 неодноразово пояснював суду, що згідно закону про державний бюджет на поточний рік у нього не передбачено фінансування на такі види витрат бюджету, що такі витрати передбачені лише для ДКС України, що саме ДКС України має бути належним відповідачем в частині сплати коштів у випадку їх присудження (вказує на фактичні обставини справи)

Також, відповідач 2 у відзиві пише, що безспірне списання коштів з державного бюджету згідно підзаконного нормативно-правового акту, а саме згідно пп.2 п.38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 здійснюється Казначейством, а не органом Казначейства. Тобто, відповідач 2 тлумачить положення пункту 2 даного Порядку таким чином, що термін «Казначейство» стосується виключно ДКС України, а його територіальні органи визначаються нормотворцем як «органи Казначейства» (тлумачить норми матеріального права, щодо спірного питання).

Позивачі в суді заперечували проти такого тлумачення та вказували, що дане не відповідає дійсності, адже зміст положень зокрема та не обмежуючись, пунктів 3, 4, 5, 9-2 нього Порядку визначаючи загальну компетенцію цих суб`єктів виконання рішень ототожнюють, як ДКС України, так й його територіальні органи називаючи одним поняттям «органи Казначейства». Таким чином, вже після відкриття судом провадження у справі під час підготовчого засідання виникло спірне тлумачення між позивачами 1, 2 та відповідачем 2 про те, хто має бути виконавцем рішення суду про стягнення коштів.

15.10.2020 року на стадії підготовчого провадження позивачами 1,2 до суду було подано письмове клопотання про залучення ДКС України (відповідача 3) до складу учасників справи.

Таким чином, суд розглянувши дискусію щодо належного відповідача, яка виникла між позивачами 1,2 та відповідачем 2 вирішив задовольнити клопотання, відхилив доводи відповідача 2 про заміну та ухвалив залучити ДКС України (відповідача 3) співвідповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з додержанням правил підсудності регламентованих процесуальним законом.

У апеляційній скарзі апелянтом не вказується на існування прямого впливу судового рішення про визначення підсудності на спотворення дійсного з`ясування судом істотних обставин справи, які на думку апелянта призвели до неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта про неналежність документу з оплати позивачами вартості туристичного продукту на суму 55 000 гри не можуть вважатись обгрунтованими.

Факт сплати за туристичний продукт на користь туристичної агенції підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера.

Прибутковий касовий ордер згідно підпункту 10 пункту 3 Розділу І, пунктів 23, 25 Розділу III Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, затвердженої Постановою Правління НБУ 29.12.017 року (чинний) є первинним документом, що застосовується для оформлення надходжень готівки до каси. Згідно абзацу 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію. Недотримання суб`єктами господарювання установлених обмежень під час здійснення ними готівкових розрахунків між собою та/або з фізичними особами може вважатись лише фактом порушення правил бухгалтерського обліку збоку суб`єкта господарювання, однак не спростовує факту одержання коштів за туристичний продукт від позивачів у справі, тобто вказує на факт вчинення господарської операції на суму 51 000 грн. (абзац 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Питання дотримання агентом туристичної компанії вимог Постанови Правління НБУ при прийнятті готівкових коштів від позивачів не входить до предмету доказування у даній цивільній справі, гак як не спростовує факт передачі коштів позивачами на користь агента з продажу туристичного продукту. Для встановлення судом існування збитків як підстави для відшкодування матеріальної шкоди в контексті статті 22 Цивільного кодексу України достатнім є лише встановлення факту передачі готівкових коштів, підтвердженого первинним бухгалтерським документом (у даному випадку квитанцією до прибуткового касового ордеру, що була видана «на руки» покупцям туристичного продукту). Те. що агент туристичної компанії, яка прийняла від позивачів готівкові кошти в касу в подальшому вчинила з ними не має жодного юридичного значення, адже готівкові кошти в момент передачі вибули з володіння позивачів 1.2 та перейшли у власність турагента. Право власності на дані готівкові кошти позивачі 1,2 в момент передачі та оформлення їх передачі в касу турагента втратили.

Думка відповідача 2 про те, що квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 55 000 грн є неналежним доказом, бо відповідно до умов договору про надання туристичних послуг форма розрахунків була визначена як безготівкова не можуть бути обґрунтованими. Зміна форми розрахунку відбулась за згодою обох сторін договору згідно пунктів 10.4.1, 11.6 Договору та на підставі положень статті 651 Цивільного кодексу України та вкладається у принцип свободи договору, передбаченого статями 3, 627 Цивільного кодексу України. Даний принцип дозволяє сторонам договору змінювати його умови за взаємною згодою в тому числі в процесі виконання цього договору, тобто після його підписання сторонами у формі єдиного документа.

Думка відповідача про те, що позивачі могли отримати від туроператора повністю або частково кошти за придбаних ними туристичних продукт не обґрунтованою, бо повернення таких коштів не передбачено, ні законом, ні умовами укладеного договору про надання туристичних послуг. Позивачі дали відповідь про те, що жодних коштів їм не поверталось та вимог про їх повернення до туроператора не пред`являлось, оскільки це не передбачено, ні законом, ні договором.

Думка відповідача про те, що суд першої інстанції допустив процесуальне порушення прийнявши заяву про уточнення позовних вимог, яка по суті є заявою про збільшення позову на стадії судового розгляду справи по суті не може бути обгрунтованою.

Право позивача на уточнення позовних вимог не є чітко поіменованим окремо згідно процесуального закону. Так само момент реалізації позивачем такого права не обмежується якоюсь окремою стадією процесу. Висновки відповідача 2 про те, що таке право регламентується лише стадією підготовки справи до судового розгляду по суті не вірні. Зміст пункту 3 частини 2 статті 197 ЦПК України вказує лише на обов`язок суду заслухати уточнення позовних вимог у випаду виявлення такої необхідності. Також зі змісту цієї норми, обов`язок суду заслухати уточнення позовних вимог від позивача та заперечення на них від інших учасників справи виникає при умові участі таких учасників справи на такому підготовчому засіданні безпосередньо. Відповідно до обставин справи жоден з учасників справи не був присутній на підготовчому судовому засіданні, а тому суд не міг заслухати, ні уточнення позовних вимог, ні можливі заперечення на них від інших учасників присутніх на такому засіданні.

Разом з тим, у процесуальному законі не має прямих норм, які забороняють позивачу право уточнення позову на стадії розгляду справи по суті, та не має норм, які обмежують позивача у такому праві.

Питання у необхідності розгляді обставин відповідності заявлених матеріальних вимог у прохальній частині позову до висловлених намірів позивачів про розмір відшкодування матеріальної шкоди викладених у описовій та мотивувальній частині позову стало фактично можливим для дослідження судом тільки на засіданні по розгляду справи по суті, а саме коли з`явились усі учасники справи. Окрім того, подання позивачем заяви про уточнення позову відбулось до моменту початку розгляду справи по суті та не стало перешкодою для з`ясування судом всіх інших істотних обставин справи протягом всього часу її розгляду. Так само, розгляд судом цієї заяви не порушив права інших учасників на висловлення у суді чи подання до суду заперечень щодо такого уточнення.

Позивачами у описовій частині позову зазначено, що причиною звернення до суду є намір про отримання повного відшкодування вартості туристичного продукту у розмірі 55 000 грн. Прохання лише про часткове відшкодування вартості туристичного продукту позивачі не виявляли, а тому підстав вважати, що позивач збільшив розмір позову відсутні. З`ясування відповідності заявлених позовних вимог до розміру спричиненої матеріальної шкоди входить до обставин справи, адже є єдиною умовою здатності рішення суду відновити право та інтерес особи позивача у випадку встановлення судом факту неправомірного втручання у права та заподіяння шкоди такій особі.

Доводи апелянта про те, що позивачі мали право на повернення вартості сплачених квитків не можуть вважатись обґрунтованими, бо вартість авіа перельоту згідно умов договору була включена у вартість туристичного продукту, яка в силу умов договору та вимог закону не компенсується туроператором у випадку, якщо невиконання або неналежне виконання умов договору (в тому числі істотних умов договору) на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг.

Так само, думка відповідача 2 про те, що позивачі могли вилетіти на відпочинок наступного дня - 11 жовтня 2019 року не є обґрунтованою. Відповідно до умов договору позивачі зобов`язані були здійснити перелік в чітко визначений туроператором момент (дату та час), так як в чітко визначений момент зобов`язані були «заселитись» до визначеного готелю по місцю відпочинку. Всі ці умови згідно договору визначені як істотні. Невиконання позивачами таких істотних умов згідно договору вважалось невиконанням умов договору з незалежних від Туроператора причин. Це в свого чергу призводило до правового становища, коли право користатись туристичним продуктом туристи (позивачі 1. 2) втратили остаточно та повністю. Інших правових наслідків у вигляді можливості прилетіти на відпочинок іншим рейсом, чи з запізненням не було передбачено, ні законом, ні укладеним договором.

Посилання відповідача 2 на обов`язок позивача ОСОБА_1 застрахувати факт його невиїзду з незалежних від нього причин не обгрунтована, ні Договором про надання туристичних послуг, ні законом. Те, що позивач ОСОБА_1 міг скористатись таким правом, однак, не скористався не спростовує позовних вимог про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та доводи апеляційних скарг, відзивів на скарги, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02 лютого 2017 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Федірцан В.І. відкрито виконавче провадження №53328971 з примусового виконання виконавчого листа Рахівського районного суду Закарпатської області № 2-539 від 19.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 -15.03.2006 р. н. по 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.03.2010 року до досягнення сином повноліття (том І, а.с.24).

Постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.04.2018 головний державний виконавець Булеца Н.В., у зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за рішенням суду щодо стягнення аліментів, наявністю станом на 01.04.2018 заборгованості у сумі 25 302,50 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, громадянину ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення суми заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (том І, а.с.25).

Постановою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон від 27.05.2019, у зв`язку з погашенням заборгованості станом на 27.05.2019, скасовано ОСОБА_1 встановлене 15.11.2018 головним державним виконавцем Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеца Н.В. тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (том І, а.с.26).

17 вересня 2019 року між ФОП ОСОБА_5 в особі директора ОСОБА_5 , що бронює туристичний продукт за посередництвом ПрАТ ТК «АйТі-Тур» та діє від імені та за дорученням Туроператора товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП!» та громадянкою ОСОБА_7 , яка діє за усним дорученням від імені інших туристів ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ), укладено договір відповідно до якого туроператор через турагента зобов`язався відповідно до заявки туриста на бронювання (листа бронювання) забезпечити надання комплексу туристичних послуг, а турист у свою чергу на умовах даного договору прийняти та оплатити їх.

Згідно листа бронювання від 17.09.2019 ОСОБА_2 замовила тур до країни Єгипет, курорт Хургада з 10.10.2019 по 17.10.2019. Маршрут: Львів-Хургада-Львів. Вид та категорія транспортного засобу - Літак. (том І, а.с.38-47).

За замовлені туристичні послуги ОСОБА_2 оплатила ФОП ОСОБА_5 суму 55 000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17.09.2019 (том І, а.с.47).

09 жовтня 2019 року начальником 2-го відділення інспекторів прикордонної служби «Львів-аеропорт» Львівського прикордонного загону старшим лейтенантом Ларисою РИБАК прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України рішення Рахівського РВ ДВС у Закарпатській області від 23.04.2018 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Постановою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон від 10.10.2019, у зв`язку з погашенням заборгованості станом на 10.10.2019, скасовано ОСОБА_1 встановлене 23.04.2018 головним державним виконавцем Рахівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Булеца Н.В. тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (том І, а.с.27).

Дії посадової особи органу державної виконавчої служби були предметом судового розгляду за скаргою ОСОБА_1 як учасником виконавчого провадження у порядку ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України (справа №2-539/10).

Так ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Рахівського РВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Булеци Н. В.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу головного державного виконавця Рахівського РВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Булеци Н. В. залишено без задоволення, а ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2022 року ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишено без змін.

Верховний Суд у своїй постанові зокрема вказав, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що державний виконавець Булеца Н.В. в межах виконавчого провадження № 53328971 винесла дві постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі: від 23 квітня 2018 року та 15 листопада 2018 року, які внесені до бази даних Державної прикордонної служби України, а після погашення боржником ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі і відсутності заборгованості станом на 27 травня 2019 року, головним державним виконавцем Булеца Н. В. винесено постанову від 27 травня 2019 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, яке нею було встановлено постановою від 15 листопада 2018 року. Натомість тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 , яке встановлене постановою від 23 квітня 2018 року, залишилось не вилученим з баз даних Державної прикордонної служби України, та продовжувало існувати до винесення державним виконавцем постанови від 10 жовтня 2019 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, а отже державним виконавцем Булеца Н.В. допущено неправомірну бездіяльність щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження боржника, встановленого 23 квітня 2018 року, внаслідок чого останній був позбавлений можливості виїзду з України, чим порушено його законні права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина 2 статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1)втрати,яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене(упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, ухвалою Рахівського районного суду від 08 грудня 2020 року у справі №2-539/10, яка набрала законної сили 07 вересня 2021 року, встановлено, що державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Булеца Н.В. допущено неправомірну бездіяльність щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження відносно боржника ОСОБА_1 , встановленого 23 квітня 2018 року, внаслідок чого останній був позбавлений можливості виїзду з України.

Судом першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність державного виконавця Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Булеци Н.В. щодо невжиття належних заходів зі своєчасного скасування тимчасового обмеження відносно боржника ОСОБА_1 , встановленого 23 квітня 2018 року, унеможливило його виїзд з України та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням матеріальних збитків у позивача ОСОБА_1 , а тому його вимога про стягнення з бюджету України 27 500 грн збитків, що становить еквівалент вартості сплачених та не отриманих туристичних послуг, підлягає задоволенню.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 у зв`язку бездіяльністю державного виконавця, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та визначив такий розмір у сумі 5 000,00 гривень.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За обставинами цієї справи не встановлено факту заподіяння ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди, адже вона не була особою, відносно якої були вжиті заходи щодо обмеження її у праві виїзду за кордон. Оскільки останній працівниками Державної прикордонної служби України не було відмовлено у виїзді за межі України, слід вважати, що вона добровільно відмовилась від здійснення перельоту та реалізації свого права на відпочинок. Тобто, нею не доведено усіх складових деліктного правопорушення, а також того, що саме її права порушено діями працівників державної виконавчої служби, вчиненими щодо її чоловіка.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування матеріальної і морально шкоди ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги позивачів висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про порушення судом норм процесуального права щодо прийняття уточнення позовних вимог, то такі є хибними, оскільки позивачами не змінювалася ціна позову, а тільки правильно розрахованого суму позовних вимог.

Також безпідставним є твердження відповідача щодо не доведення суми завданих матеріальних збитків, оскільки позивачами доведено належними доказами оплату туристичних послуг ФОП ОСОБА_5 у сумі 55 000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17.09.2019 (том І, а.с.47).

Є помилковими також твердження відповідача про можливість повернення від туроператора коштів оплачених за туристичні послуги, оскільки, ні законом, ні умовами укладеного договору про надання туристичних послуг не передбачено повернення таких коштів.

Стосовно територіальної підсудності заявленого позову то такий позивачами правомірно подано до Ужгородського міськрайонного суду. Оскільки відповідачами виступали Рахівський відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області.

Згідно частини 15 статті 28 ЦПК України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Відповідно до частини 2 статті 31 ЦПК України - справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Водночас, предмет спору у даній справі не входить до переліку випадків, коли застосовується виключна підсудність позовів, що передбачено положеннями статті 30 ЦПК України.

З огляду на зазначене, Рахівським відділом ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не наведено обґрунтованих доводів, які б давали підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Оскільки підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає, а тому, вказані апеляційні скарги не підлягають до задоволення, а рішення суду слід залишити без змін, як законне.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 12, 81, 374, 375, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Буришина Віталія Васильовича та Рахівського відділу ДВС у Рахівському районі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 29 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: