ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7131/21 Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/2194/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 21 січня 2022 року, по цивільній справі № 639/7131/21, за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідачам, які є споживачами вказаних послуг з теплопостачання. Відповідачі своїх обов`язків щодо оплати наданих послуг тривалий період часу не виконують, добровільно заборгованість не сплачують.

На підставі вищевикладеного, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просило суд стягнути заборгованість у розмірі 71520,22 грн., у тому числі: 65880,51 грн. - заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2014 по 30.09.2021; 1725,13 грн. 3% річних; 3914,58 грн. інфляційних витрат.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.01.2022 було задоволено позовні вимоги.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з 01.01.2014 по 30.09.2021 в розмірі 65 880, 51 грн., інфляційні витрати в сумі 3 914, 58 грн., 3% річних у сумі 1 725, 13 грн., а всього 71 520, 22 грн.

Стягнуто в рівних долях з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору з кожного окремо по 756, 67 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.09.2023 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким застосувати позовну давність до всіх вимог позивача та залишити без задоволення позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що їх не було належним чином повідомлено про розгляд справи за вищевказаним позовом, у зв`язку з чим були позбавлені законного права на захист своїх цивільних прав та інтересів. Крім того, судом першої інстанції проігноровано той факт, що позовна заява подана поза межами строку позовної давності. Вважає, що є підстави для скасування рішення суду та відмові в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Просить застосувати строки позовної давності.

Представник відповідача звертає увагу, що відповідач жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами відповідач від суду не отримував та не знав про сам факт наявності справи та судових засідань, не отримав і судове рішення. Крім того, позовні вимоги позивача, що стосуються нарахувань, строк оплати, яких настав до вересня 2018 року, задоволенню не підлягають, у зв`язку зі спливом позовної давності .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг за ними утворилася заборгованість з централізованого водопостачання та водовідведення в загальному розмірі 71520 грн 22 коп., яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що у жовтні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі. Визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.11).

Копію ухвали про призначення та копію позовної заяви, повістки направлено на адресу відповідачів, які повернулись до суду зворотнім поштовим повідомленням з відміткою «Відсутній адресат».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з теплопостачання, облік нарахувань та оплаті за які здійснюються за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Позивач надає відповідачам послуги з централізованого теплопостачання.

Особистий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_2 .

В обґрунтування розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки на суму 71520, 22 грн заборгованість за надані послуги, що утворилась за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2021 року (а.с. 5-6).

Позивач посилається на те, що відповідачами не виконуються обов`язки щодо сплати вартості послуг з теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

При цьому правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено обов`язок з оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідачем в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі подана заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності (а.с. 57-58, 88-89).

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача приймаються апеляційним судом до уваги частково з огляду на таке.

Суд першої інстанції у встановленому порядку отримавши інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, а саме з довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб Департаменту реєстрації ХМР від 22.10.2021 року та 28.19.2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 4-10), та направляв їм поштову кореспонденцію: копію позовної заяви з додатками, копію оскаржуваного рішення за даною адресою, які повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.36, 55) та судові повістки про розгляд справи, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» (37-38,39-40,41-42).

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У частині дев`ятій статті 128 ЦПК України передбачені випадки повідомлення учасників судового процесу за допомогою засобів телефонного чи факсимільного зв`язку та зазначено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 127/2871/16-ц (провадження № 61-4668св18) зазначено, що «на а. с. 122-124 містяться відомості про повернення суду апеляційної інстанції повістки про виклик позивача до суду з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, що не свідчить про відмову позивача від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду. Розміщена на а. с. 118 телефонограма щодо повідомлення секретарем судового засідання про розгляд справи судом апеляційної інстанції Клєпікової О. С. (яка представляла інтереси позивача в суді першої інстанції) також не може слугувати підтвердженням повідомлення позивача про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки, з одного боку, не відповідає встановленому порядку вручення судової повістки, а з іншого боку, не враховує встановлені договором про надання правової допомоги (а. с. 27) обмеження на представництво адвокатом Клєпіковою О. С. лише у Вінницькому міському суді».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) зроблено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

Оскільки направлена відповідачам за зареєстрованою адресою їх проживання судова кореспонденція поверталася з відміткою «за закінченням терміну зберігання», у суду першої інстанції не було підстав для висновку про належне інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

При таких обставинах приймаючи до увагу, про апелянтом обґрунтовується незаконність судового рішення обставинами неналежного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог .

Оскільки відповідачі не були обізнані про наявність такого спору, не отримували копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи, колегія суддів вважає, що заява про застосування позовної давності має бути прийнята судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування строку позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Матеріали справи підтверджено, що відповідачі не виконували свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі».

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з теплопостачання є обґрунтованим, однак судова колегія не погоджується з розміром стягнення, оскільки судом стягнута сума поза межами строку позовної давності.

Щодо доводів про застосування продовження строку позовної давності в зв`язку із веденням карантину на всій території України судова колегія зазначає наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Тобто, Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину".

З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦивільногоКодексу України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню до правовідносин у цій справі.

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22) та від 26.09.2022 року у справі №372/3235/20 (провадження №61-6797св22).

З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 27 жовтня 2018 року, а Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин із 12 березня 2020 року позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, КП «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з вказаним позовом 27.10.2021 року, тобто у межах трирічного строку давності, та з урахуванням вищевказаного закону, із відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 02.04.2017 року по 30.09.2021 року, в межах позовних вимог, розмір якої становить 54457,86 грн.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних поза межами строку позовної давності не знайшли підтвердження, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що вони нараховані за період з 10.2018 року по 09.21 року, тобто у межах строку позовної давності (а.с.5).

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити, а позовні вимоги задовольнити частково.

Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума заборгованості за послуги з теплопостачання у межах трирічного строку давності (за період з 02.04.2017 року по 30.09.2021 року), що складає 54457,86 грн.

Щодо доводів скарги про те, що суд першої інстанції не вірно написано його прізвище « ОСОБА_6 » замість вірного « ОСОБА_7 », колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що як до поданої заяви про перегляд заочного рішення, на що звертав увагу суд першої інстанції у ухвалі від 25.09.2023, так і до апеляційної скарги, ані апелянтом, ані його представником не було додано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи з огляду на зміст позовних вимог, в тому числі і не додано документів, що свідчили б про правильне написання прізвища відповідача саме як ОСОБА_8 замість зазначеного в рішення суду ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції звертає уваги, що він не позбавлений права звернення із заявою про виправлення описки у рішенні суду до суду першої інстанції, відповідно до ст.269 ЦПК України.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що КП «Харківські теплові мережі», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2270,00 грн судового збору (а.с.1).

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 76,14%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1728,37 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Апеляційну скаргу задоволено на 23,86%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 812,43 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 915,94 грн (1728,37-812,43 грн).

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича -задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 21 січня 2022 року -змінити.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з 02.04.2017 по 30.09.2021 в розмірі 48818,15 грн., інфляційні витрати в сумі 3 914, 58 грн., 3% річних у сумі 1 725, 13 грн., а всього 54457,86 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 915,94 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.