Справа № 396/72/21
Провадження № 2/396/19/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21.12.2023 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Русіної А.А.,

за участю секретаря судового засідання Андріяш І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу №396/72/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та витребування свого майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та витребування свого майна. Позов мотивовано тим, що йому на підставі свідоцтва на право особистої власності від 20.04.2006 року, виданим виконкомом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області на підставі рішення Новоукраїнського районного суду від 15.02.2006 року, належить майно, що складається з нежитлової цегляної будівлі (пожежний бокс), загальною площею 63,1 кв.м, яке знаходяться в АДРЕСА_1 . Дане нежитлове приміщення позивач придбав шляхом купівлі-продажу 20 листопада 2002 року у продавця AT «Новоукраїнський цукровий завод.Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на праві приватної власності належить пожежний бокс, об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 63,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернувся до відповідача, який незаконно експлуатував приміщення пожежного боксу, з проханням звільнити вказане приміщення. Однак, останній відмовився це зробити, тому 08.12.2020 від імені ОСОБА_1 було надіслано вимогу-претензію відповідачу ОСОБА_2 , щодо добровільного негайного припинення порушення його прав власності та звільнити належне йому приміщення, в іншому випадку буде звертатися до суду про відшкодування заподіяної шкоди та упущеної вигоди, оскільки позивач має намір передати гаражний бокс в оренду.

Ухвалою суду від 28.01.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та справу призначено до підготовчого засідання.

10.02.2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Грейніса В.О. надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування якого вказав, що користується не житловим приміщенням з дозволу дружини ОСОБА_3 , оскільки саме вона уклала договір з ВАТ «Новоукраїнський цукровий завод» про купівлю-продаж нежитлового приміщення (пожежного депо), в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3 підприємством. Вважає, що ОСОБА_3 є належним відповідачем по справі, оскільки рішення в справі № 396/72/21 може вплинути на права ОСОБА_3 , як особи, якій спірне приміщення було передане за договором.

06.06.2022 року від відповідача ОСОБА_3 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивувала тим, що на підставі договору № 4 від 28.04.1997 року укладеного між ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" та ОСОБА_2 , останній отримав у користування нежитлове приміщення, загальною площею 60 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору, термін його дії 10 років або до повернення акцій ОСОБА_2 , які він передав заводу з метою отримання в користування нежитлового приміщення. Станом на 28.04.2007 року акції ОСОБА_2 не повертались, дивіденди не виплачувались, а вимог припинити користування, звільнити приміщення чи розірвати договір від власника не надходило. В 2006 році у зв`язку з виникненням у ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" перед відповідачкою ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі, між нею та ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" укладено договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення. Однак, вказаний договір нотаріально не був посвідчений у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем відповідачів, тому вони вважали, що цей факт не вплине на зміст її права власності. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлової будівлі (пожежного боксу) загальною площею 63,1 кв. м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , є необгрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, просить в задоволені позову відмовити.

05.10.2022 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача адвоката Руденко Г.В. про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 396/572/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору.

Ухвалою суду від 20.07.2023 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді від 23.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_5 та його представник адвокат Єльнікова Н.О. в судове засідання не з`явилися, подано заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити..

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Руденко Г.В. в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, шляхом направлення представнику судової повістки на її електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (том 2, а.с.7).З аяв та клопотань до суду не подавали.

За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.11.2002 року ОСОБА_1 придбав, згідно договору купівлі-продажу пожежний бокс розташований за адресою АДРЕСА_1 , (а.с.13).

Відповідно до рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.02.2006 року за ОСОБА_1 визнано право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано Новоукраїнське бюро технічної інвентаризації видати ОСОБА_1 свідоцтво на право власності на дану будівлю (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на пожежний бокс, виданого 20.04.2006 року виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради, ОСОБА_1 є власником пожежного боксу розташованого в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2006 року (а.с.16).

Як вбачається з архівної довідки № 270 від 04.10.2019 року право власності на нежитлове приміщення - пожежний бокс, за адресою: АДРЕСА_1 , за архівними даними реєстрових книг КП "БМБТІ" станом до 01.01.2013 р. належало ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про правовласності на пожежний бокс (а.с.15).

Зазначене, також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 196369483 від 15.01.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником пожежного боксу, загальною площею 63.1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Як вбачається зі змісту реєстраційного напису від 20.04.2006 р., справки-характеристики від 21.04.2006 р., та короткої технічної характеритстики, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , а саме: пожежний бокс, загальною площею 63,1 м2 зареєстровано в Ульяновському міжміському бюро технічної інвентаризації про право особистої власності за ОСОБА_1 . Вартість пожежного боксу 8 249 грн (а.с.17, 19,20).

Позивач ОСОБА_1 08.12.2020 року на адресу відповідача ОСОБА_2 надіслав претензію з вимогою звільнити приміщення пожежного боксу загальною площею 63,1 кв.м., за адресою; АДРЕСА_2 , до 15.12.2020 року (а.с.11).

З відповіді на претензію наданої ОСОБА_2 вбачається, що останній відмовився звільняти нежитлове приміщення пожежного боксу, вважаючи, що дане приміщення передане ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" йому у власність, оскільки останній користувався даною будівлею протягом 23 років та претензій від адміністрації ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод"до нього не було (а.с.12).

Згідно копії договору № 4 від 28.04.1997 року укладеного між ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" та ОСОБА_2 , останній отримав у користування нежитлове приміщення, загальною площею 60 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .Згідно п.5.1 Договору, строк його дії складає 10 років або до повернення акцій ОСОБА_2 . Тобто до 28.04.2007 року або до повернення 76 акцій ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" (а.с.39).

Відповідно до акта житлово-будівельної комісії від 28.04.1997 року спірне приміщення було передано в тимчасове користування ОСОБА_2 (а.с.40).

Відповідно до акта від 28.04.1997 року ОСОБА_2 передав «ВАТ "Новоукраїнський цукровий завод" акції в кількості 76 шт. на тимчасове користування відповідно до договору № 4 від 28.04.1997 р оку (а.с.41).

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_3 працювала в ВАТ «Новоукраїнський цукровий завод» в різний період часу починаючи з 1976 року (а.с.130-139).

На підставі договору купівлі продажу нежитлового приміщення (гараж пожежного депо) від 18.01.2006 року укладеного між ВАТ «Новоукраїнський цукровий завод» в особі арбітражного керуючого ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , остання придбала у ВАТ «Новоукраїнський цукровий завод» нежитлове приміщення (гаражне пожежне депо) за адресою: по АДРЕСА_1 (а.с.42), дане приміщення їй було передано згідно акту-приймання передачі від 19.06.2006 року (а.с.43).

Арбітражний керуючий ОСОБА_7 від 20.11.2002 року надіслав повідомлення ОСОБА_1 з проханням з`явитися до нотаріуса для посвідчення договору купівлі продажу від 20.11.2002 року та відповідно до п. 1 договору оплатити 6100 грн (а.с.127).

Лист з аналогічним змістом був повторно надісланий позивачу 03.12.2002 року (а.с.128).

Як вбачається з листа арбітражного керуючого ОСОБА_8 від 26.12.2002 року, останній повідомив позивача, що у зв`язку з його неявкою до державного нотаріуса для посвідчення договору купівлі продажу від 20.11.2002 року та не сплатою суми грошових коштів зазначених у договорі, відповідно до ЦК України договір купівлі продажу приміщення пожежного боксу по АДРЕСА_1 є недійсним (а.с.129).

З фото світлин вбачається, що вхідні двері в гаражне приміщення відкриті, в ньому знаходиться автомобіль (а.с.64), який згідно свідоцтва про реєстрацію (а.с.65) належить відповідачу ОСОБА_3 , в результаті чого унеможливлює позивачу доступ в середину будівлі.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02.09.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2006 року, закрито (а.с.73-75).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-прожажу від 20.11.2002 року, укладеного між арбітражним керуючим Плоховим О.О. від імені з АТ "Новоукраїнський цукровий завод" з ОСОБА_1 (а.с.193-194).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положення ст. 392 ЦК України надають власнику майна право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю чи витребування майна з чужого незаконного володіння.

У відповідності до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставіст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3 ст. 397 ЦК України).

За рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Новоукраїнського БТІ про визнання права власності на будівлю, визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю по АДРЕСА_1 та зобов`язано Новоукраїнське БТІ видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на зазначену будівлю. На підставі даного рішення суду ОСОБА_1 20 квітня 2006 року видано свідоцтво на право особистої власності на в цілому пожежний бокс.

Таким чином, позивачем доведено того факт, що він є власником нежитлового приміщення пожежного боксу і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами, зокрема, свідоцтвом на право особистої власності на пожежний бокс від 20.04.2006 року, тому суд вважає, що ОСОБА_1 довів своє право власності на приміщення пожежного боксу за адресою АДРЕСА_1 , що перебуває у володінні відповідачів.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 про невірно вказаного продавця у договорі від 20.11.2002 року як АТ «Новоукраїнський цукровий завод», оскільки назва підприємства ВАТ «Новоукраїнський цукровий завад», як і те що в договорі не вірно зазначено адресу спірного приміщення - АДРЕСА_1 , оскільки спірне приміщення знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спростовуються свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 196369483 від 15.01.2020 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення загальною площею 63,1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка у відзиві, також вказувала, що вона є власником гаража за адресою АДРЕСА_1 , який вона придбала на підставі договору купівлі продажу від 18.01.2006, і який вона використовує як гараж.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення,і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від6 листопада2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, необхідною умовою чинності договору купівлі-продажу нерухомого майна є додержання письмової форми, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Відсутність нотаріального посвідчення правочину та державної реєстрації дає підставивважати даний договір неукладеним.

Таким чином, договір купівлі продажу гаража за адресою АДРЕСА_2 від 18.01.2006 є неукладеним, а відтак таким, що не належить ОСОБА_3 на праві власності.

Тому посилання ОСОБА_3 на те що вона являється власником вищевказаного приміщення є помилковим.

Таким чином, відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіють та користуються приміщенням, який на праві власності належить позивачу, без належних на це законних підстав, що порушує права останнього на володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналізуючи матеріали справи суд приходить до переконання, що позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом своїх прав у порядку ст. 387 ЦК України, а тому всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані докази, давши їм правову оцінку, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову позивача та витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на даний час володіють спірним приміщенням, на користь ОСОБА_1 , який є його власником, відповідно до статті 387 ЦК України приміщення гаражного пожежного боксу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

З приводу витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Єльніковою Н.О. суду було надано: договір про надання правничої допомоги № б/н від 07 грудня 2020 року (а.с.85-86), додаткову угоду № 2 від 01.08.2023 року до договору про надання правової допомоги (а.с.242-243), копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (а.с.244-245), акт виконаних робіт про виконання послуг з надання правничої допомоги від 07.12.2023 року (а.с.246), копії розрахункових квитанцій, згідно з якими позивачем було сплачено витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 200,00 грн (а.с.248,247).

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи, що повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові по справі № 523/3904/19 від 09.02.2022 року.

Заперечень стосовно стягнення судових витрат від відповідачів не надходило.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,00 грн, які позивач ОСОБА_1 поніс відповідно до умов договору та наданих йому послуг, відповідають обсягу виконаних робіт, підтверджені належними доказами, є співмірними з предметом спору та складністю справи, тривалістю її розгляду, а також у зв`язку із відсутністю заперечень відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати в частині витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200 грн підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 908 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити .

Витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належне ОСОБА_1 на праві власності нежитлове приміщення (пожежний бокс), загальною площею 63,1, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн по 454,00 грн з кожного та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 200,00 грн по 5100,00 грн з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття.

Повне судове рішення складено 21.12.2023 року.

Суддя: А. А. Русіна