КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/1026/23 Головуючий у суді І інстанції Тиха О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про повернення безпідставно набутих коштів за виконавчим написом,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» про повернення безпідставно набутих коштів за виконавчим написом.

На обґрунтування позову зазначив, що 22 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3955, про стягнення з нього на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором № 7 від 16 квітня 2008 року у розмірі 104 518,36 грн та плати за вчинення виконавчого напису в сумі 1 000,00 грн, а всього - 106 018,36 грн.

Вказаний виконавчий напис був пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Чучкову М.О., який в процесі його примусового виконання у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 стягнув з його банківських рахунків та перерахував стягувачу грошові кошти на загальну суму 17 223,39 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у справі № 756/9508/21, яке набрало законної сили, зазначений виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого виконавцем були стягнуті грошові кошти, визнано таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для набуття таких коштів в сумі 17 223,39 грн, тому вони підлягають стягненню з останнього на його користь на підставі статті 1212 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. 22 вересня 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3955, у розмірі 17 223,39 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти, відсутня, тому наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 17 233,39 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив і не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам, не врахував, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором від 16 квітня 2008 року належним чином не виконує, і, окрім виконавчого напису від 22 вересня 2020 року, наявне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 липня 2012 року, яке боржником не виконане.

Тобто, виконавчий напис є не підставою набуття грошових коштів, а інструментом для стягнення таких грошових коштів. При цьому підставою набуття грошових коштів являється невиконані грошові зобов`язання позивача і саме з метою погашення заборгованості за кредитним договором відповідач стягнув ці кошти. Зобов`язання позивача, визначені кредитним договором, не припинені, заборгованість не погашена, а відтак правові підстави для набуття грошових коштів не відпали і підстави для застосування положень статті 1212 ЦК України відсутні.

Стосовно витрат на правничу допомогу відповідач вказує, що стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу є очевидно завищеною, не відповідає частинам третій, четвертій статті 137 ЦПК України та дійсному обсягу виконаних робіт, наданих послуг і затраченого часу на виконання відповідних робіт.

15 вересня 2023 року до апеляційного суду від представника позивача - адвоката Антоненка В.В.надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції перевірив дотримання стороною позивача встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів представник позивача - адвокат Антоненко В.В. особисто отримав засобами електронного зв`язку ще 25 липня 2023 року (а.с. 77), однак не порушив клопотання і не навів поважних причин, які об`єктивно перешкоджали йому реалізувати право на подання відзиву у встановлений п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали.

Також 15 вересня 2023 року до апеляційного суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, а саме копії звіту адвоката про виконану роботу за договором про надання правничої допомоги № 10/06 від 10 червня 2021 року, платіжної інструкції № 0.0..1 від 12 вересня 2023 року та рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затвердженої рішенням Ради адвокатів Чернігівської області № 119 від 17 березня 2023 року.

ТОВ «Кредитні ініціативи» 21 вересня 2023 року надіслало заперечення проти клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, мотивуючи його тим, що заявлений розмір судових витрат явно не відповідає критерію розумності та є неспівмірним зі складністю даної справи та ціною позову, штучно завищений адвокатом позивача і не підтверджений належно оформленими доказами. Просило у разі задоволення клопотання про компенсацію судових витрат зменшити їх розмір до 1 500,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 7, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 45 441,00 грн для оплати вартості транспортного засобу зі сплатою 12,5 % річних строком до 10 квітня 2013 року.

22 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3955, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» як правонаступника ТОВ «ПростоФінанс» заборгованості за кредитним договором № 7 від 16 квітня 2008 року за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 104 518,36 грн та плати за вчинення виконавчого напису в сумі 1 000,00 грн, а всього - 106 018,36 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим М.О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, в рамках якого з позивача на користь відповідача було стягнуто грошові кошти у розмірі 17 223,39 грн, що підтверджується листом приватного виконавця Чучкова М.О. № 3917 від 30 грудня 2022 року та не заперечувалося ТОВ «Кредитні ініціативи».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у справі № 756/9508/21, яке набрало законної сили, зазначений виконавчий напис за № 3955 від 22 вересня 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Постановою приватного виконавця Чучкова М.О. від 17 січня 2022 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту п`ятого частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідокнабуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов'язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 17 223,39 грн, що стягнуті з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що отримані відповідачем кошти в зазначеній сумі підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором та її розмір можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18, є безпідставними, оскільки спір у цій справі стосувався інших фактичних обставин справи, зокрема між сторонами були наявні договірні (зобов`язальні) правовідносини і до яких дійсно не можуть бути застосовані норми статті 1212 ЦК України.

Доводи ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо наявності невиконаного позивачем рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 липня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, висновків місцевого суду не спростовують, оскільки грошові кошти стягувались приватним виконавцем не на підставі цього судового рішення, а їх стягнення відбувалось у примусовому порядку шляхом відрахування із заробітку та списання коштів з банківського рахунку на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому таким, що не підлягає виконанню.

Отже, аргументи апеляційної скарги відповідача по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні ним спірних правовідносин, положень чинного законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними та частково погоджується із доводами апеляційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» про неспівмірність і завищеність заявленого представником позивача розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"».

За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 10 червня 2021 року ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги № 10/06 з адвокатом Антоненком В.В. (свідоцтво про на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000739 від 07 червня 2019 року), відповідно до пункту 4.3 якого клієнт авансово сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі відповідно до домовленості сторін.

Згідно із звітом адвоката про виконану роботу за договором про надання правничої допомоги № 10/06 від 10 червня 2021 року вартість наданих послуг (виконаних робіт) станом на 18 січня 2023 року становить 10 000,00 грн.

Вказана сума сплачена позивачем відповідно до квитанції № 9293-9451-1928-4496 від 18 січня 2023 року.

Визначаючи розмір витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції вважав, що зазначені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн є співрозмірними та справедливими відносно складності справи та часу, витраченого адвокатом на представництво інтересів позивача у суді, враховуючи те, що до вартості таких витрат входить: консультація, збір доказів, підготовка та подача позову, а представником відповідача не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Так, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши вартість, види і обсяг наданих адвокатом Антоненком В.В.позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих процесуальних документів, які були предметом судового розгляду, а також час, який необхідний кваліфікованому адвокату на їх підготовку, колегія суддів дійшла висновку, що стягнута судом сума витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції є необґрунтованоюта не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести позивач у цій справі про повернення безпідставно набутих коштів за виконавчим написом у розмірі 17 223,39 грн.

У звіт адвоката про виконану роботу від 18 січня 2023 року включено такі послуги: 27 грудня 2022 року консультація усна - 500 грн;29 грудня 2022 року складання та направлення адвокатського запиту приватному виконавцю щодо надання інформації - 1 000 грн (1 год.); 13 січня 2023 року консультування із вивченням документів та узгодження правової позиції з питань подальшого падання позовної заяви суду - 1 000 грн (1 год.); 17 січня 2023 року складання позовної заяви та підготування пакету документів для подачі позову - 7 500 грн (7,5 год.); а всього вартість виконаних адвокатом робіт складає 10 000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що попереднє усне консультування клієнта, вивчення документів та узгодження із клієнтом правової позиції у справі мають організаційний характер, є складовими підготовки позовної заяви та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру під час підготовки позову для пред`явлення до суду, а позивач надавав адвокату додаткові документи, крім тих, що були в нього наявні, а тому такі витрати не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають компенсації.

Витрати в сумі 7 500,00 грн за складання позовної заяви на чотирьох сторінках (14 шрифтом) є завищеними, належним чином не обґрунтованими і такими, що суперечить критеріями розумності і співрозмірності таких витрат, складності справи та витраченому адвокатом часу на підготовку позову.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява у даній справі подана з метою повернення безпідставно набутих коштів за виконавчим написом, який був визнаний таким, що не підлягає виконанню,що не відноситься до категорії справ значної складності, які потребують самостійного напрацювання представником окремого правового висновку, наведення нових обставин, які мають значення для справи та відшукування доказів на їх підтвердження, а обсяг документів у справі є незначним. За своїм змістом позовна заява містить лише цитування норм матеріального права та посилання на правові позиції Верховного Суду з подібного питання, яке є досить розповсюдженим.

На думку колегії суддів, ураховуючи складність справи та зміст наведених аргументів представника позивача, три години є більш ніж достатнім часом для виконання такої роботи адвокатом, що відповідно становить 3 000,00 грн винагороди, а також 1 000,00 грн складання і направлення адвокатського запиту.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, що є малозначним, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, а також урахувавши доводи відповідача щодо неспівмірності розміру стягнутих витрат на правничу допомогу, на переконання колегії суддів, стягнення судових витрат, понесених позивачем внаслідок дій відповідача щодо безпідставно отриманих коштів за виконавчим написом нотаріуса, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, та розглядом позову з цього питання в суді першої інстанції, у розмірі 10 000,00 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів, які позивач змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 4 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції з огляду на задоволення пред`явлених позовних вимог по суті спору.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним задоволеним позовним вимогам, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на отримання затрачених коштів, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині частково заслуговують на увагу, а висновок суду про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогуу заявленому розмірі не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі рішення в частині розподілу судових витрат не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої суми витрат на професійну правничу допомогу.

В частині вирішених позовних вимог по суті спору рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що відзив на апеляційну скаргу був залишений без розгляду, а зазначений у звіті адвоката про виконану роботу від 12 вересня 2023 року перелік наданих послуг в суді апеляційної інстанції за своєю суттю є роботами, що фактично дублюють підготовку (написання) відзиву на апеляційну скаргу, що є складовими одного і того ж завдання та не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у визначній сумі 8 000,00 грн, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, які до того ж сторона позивача не просила покласти на відповідача, відповідно до положень статей 133, 137, 141, 382 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 рокузмінюється тільки в частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, у такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 рокув частині розподілу судових витрат на професійнуправничу допомогу змінити, зменшивши суму стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції до суми 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень).

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній