Номер провадження: 22-ц/813/1126/23
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації прав власника шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації прав власника шляхом виселення.

У поданому позові просив суд усунути позивачу перешкоди у реалізації прав власника, виселивши ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є приватною власністю ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 04.07.2002 державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Северовою Н.В., за №1-664 позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано 11.09.2002 в КП «БТІ» ОМР за № 138 стор. 83 р. 14557. Зазначав, що у вказаному домоволодінні на момент звернення із позовом проживають ОСОБА_2 , матір дружини сина позивача, та ОСОБА_3 , син дружини сина позивача від першого шлюбу, які у домоволодінні не зареєстровані. Як зазначає позивач, кілька років тому, відповідачі звернулись до позивача з приводу дозволу на їх тимчасове проживання (строком на три місяці), допоки вони не зможуть знайти інше житло. Дозволу на постійне проживання у будинку ОСОБА_1 відповідачам не надавав, реєстрацію їх місця проживання не погоджував, договору найму не укладав. Зі спливом обумовленого терміну, позивач звернувся до відповідачів щодо їх виселення. Однак, як стало зрозуміло позивачу, відповідачі не планують залишати належне йому житло. Більш того, відповідачі почали вести себе зухвало, почали ображати позивача, провокуючи сварки, вважаючи себе повноправними користувачами власності позивача. Позивач наголошував, що відмовляючись звільнити житло, відповідачі порушують його права та законні інтереси, оскільки він не давав згоди на постійне проживання відповідачів та розраховував на виселення за першої його вимоги.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач пояснював, що він є інвалідом другої групи, а часті сварки роблять його життя нестерпним.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив, в якому просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що позивач п`ять років тому запропонував своєму сину ОСОБА_4 переїхати проживати до нього у будинок разом із своєю сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .. Позивач своє рішення пояснив тим, що досить винаймати квартири, переїжджати з одного місця на друге з маленькою дитиною на руках. У сина позивача та доньки відповідачки є спільна дитина син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Позивач виділив для проживання свого сина окрему кімнату та дав згоду на проведення ремонту та на побудову другого поверху. Вказала, що посилання позивача, що вона ОСОБА_2 вселилась до будинку на три місяці, ображає ОСОБА_1 , веде себе зухвало не відповідають дійсності, оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Про переїзд відповідачки на постійне чи тимчасове проживання до будинку позивача не було жодних домовленостей. До будинку вона ніколи не переїжджала та у ньому не проживає. Жодних прав позивача як власника будинку не порушує та не обмежує, ніяких прав на нерухоме майно не заявляє, жодних перешкод у користуванні власністю не створює. Вказала, що коли її донька перебуває на роботі, вона допомагає у догляді за дитиною, однак це не може бути доказом проживання у домоволодінні.

Також із відзивом на позовну заяву звертався відповідач ОСОБА_3 , в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_4 (сина позивача). Пояснив, що починаючи з дати народження і до теперішнього часу він проживає разом з матір`ю. В будинок позивача він переїхав проживати разом з матір`ю та її чоловіком за пропозицією позивача приблизно 5 років тому. До переїзду він з матір`ю та її чоловіком проживали у орендованій квартирі. Іншого житла у нього немає. Зазначав, що він жодних прав позивача як власника будинку не порушує та не обмежує, ніяких прав на нерухоме майно не заявляє, жодних перешкод у користуванні власністю не створює.

16 березня 2021 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод в реалізації прав власника шляхом виселення з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 відмовлено.

22 квітня 2021 року, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 14 грудня 2023 року об 14 год 20 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

20 листопада 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_1 в якій апелянт просить суд судове засідання по справі проводити за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не позбавлений права користування належним йому будинком, фактично проживає в ньому, а тому правових підстав для припинення права користування відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 житловими приміщеннями спірного будинку немає, виникнення неприязних стосунків з позивачем не може бути єдиною підставою для позбавлення їх житла.

Апеляційний суд, вважає вказані висновки обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2002, посвідченого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори за реєстр. №1-664, є власником житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Право власності було зареєстровано 11 вересня 2002 року в КП «БТІ» ОМР за №138 стор. 83 р. 14557 (а.с. 6).

Вказаний будинок складається в цілому з одного житлового черепашкового будинку, загальною площею 25,8 кв.м, що розташований на земельній ділянці 519 кв.м.

З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 28 серпня 2020 року вбачається, що у домоволодінні по АДРЕСА_1 зареєстровані 6 осіб: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_7 (онук), ОСОБА_11 (онук) (а.с. 7).

З пояснень позивача вбачається, що відповідачі проживають в будинку з 2017 року, вселились в нього зі згоди позивача, відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 , дружини його сина ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , між сторонами по справі існують неприязні стосунки.

Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 , допитаної в судовому засіданні.

Також вбачається, що з приводу сімейного конфлікту позивач звертався в жовтні 2020 року до Хмельницького ВП Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, що підтверджується копією талону-повідомлення єдиного обліку №20672 від 11 жовтня 2020 року (а.с. 58).

Відомостей про наявність у відповідачів іншого житла в м. Одесі матеріали справи не містять.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про те, що відповідачі не є та ніколи не були членами його сім`ї та він не має до них жодних зобов`язань щодо забезпечення житлом. Апелянт не погоджується з тим, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є відсутність у відповідачів іншого житла. Також, апелянт наголошує, що відповідачі є повнолітніми особами, які мають самостійно піклуватись про наявність житла та забезпечення своїх потреб. ОСОБА_1 наголошує на тому, що окреме від нього проживання відповідачів жодним чином не перешкоджатиме сімейним відносинам синів з їх дружинами. Всі вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали та обставини справи, апеляційний суд вважає вказані доводи апеляційної скарги такими, що фактично констатують непогодження із рішенням суду першої інстанції та висвітлюють сімейні обставини в сім`ї позивача, а тому вказані доводи не є такими, що свідчать про незаконність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 5 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16; Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц (провадження №61-43149св18).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 9 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 9 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо факту реєстрації відповідачів у спірному будинку, позивачем вказаний факт також підтверджується у позовній заяві.

Крім того, як вбачається з пояснень відповідачки ОСОБА_2 , вона не проживає постійно у будинку позивача, а тільки допомагає своїй доньці, яка є дружиною сина позивача, з дитиною у певні дні. Як наголошує відповідачка, здійснення догляду за дитиною у певні дні не може бути доказом постійного проживання у будинку позивача.

Колегія суддів погоджується із таким твердженням та вважає, що позивачем не доведено факт постійного проживання відповідачки ОСОБА_2 у спірному будинку.

Слід звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі апелянтом повідомляється про вчинення дій, які не дають йому змоги вільно користувались власним майном не відповідачами, а синами ОСОБА_1 , які, як вказує апелянт, побудували паркан на прилеглій до будинку території та здійснюють добудови до будинку, що є перешкодою у понятті апелянту у вільному володінні та користування власним майном.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови виселення відповідачки так як не може бути виселена з будинку особа, яка там не проживає.

Щодо наявності підстав виселення відповідача ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Відповідачем ОСОБА_3 повідомлено, та не заперечується позивачем, що він вселився у спірний будинок разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , яка є дружиною сина позивача, за пропозицією ОСОБА_1 коли йому було п`ятнадцять років. До моменту переїзду, ОСОБА_3 разом із матір`ю та її чоловіком ОСОБА_4 проживали в орендованій квартирі. Відповідачем наголошується, що він проживає із матір`ю з моменту свого народження, а на момент переїзду до спірного будинку ОСОБА_3 був неповнолітнім і не міг самостійно вирішувати питання щодо місця свого проживання, крім того, іншого житла він не має.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що на момент вселення у спірний будинок ОСОБА_3 був неповнолітнім.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Слід наголосити, що відповідач проживав і проживає разом із своєю матір`ю. Крім того, позивачем не оспорюється факт того, що його син із дружиною та її дитиною від першого шлюбу вселились у спірний будинок з його згоди.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказування в цивільному процесі полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право щодо доказування і одночасно виконують обов`язок стосовно доказування.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що саме відповідачами йому завдається шкода зухвалою поведінкою, зокрема, твердження відповідача про звернення з цього приводу до поліції не може бути таким підтвердженням, адже, як повідомив сам ОСОБА_1 вказані дії завдаються його синами і саме щодо вказаних дій він і звертався до правоохоронних органів.

Тому, виходячи із з`ясованих обставин справи, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність існування законних підстав для задоволення позовних вимог та виселення відповідачів.

Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як доводи не знайшли свого підтвердження в матеріалах та обставинах справи.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, так як апеляційний суд не вбачає порушень матеріальних та процесуальних норм права і з огляду на вказане, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік