АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року

м. Чернівці

справа № 713/1843/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Осокін А. Л.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2022 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

26 серпня 2022 сторони уклали договір щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дітей. Згідно з цим договором місце проживання дітей визначено з батьком.

Згідно з пунктом 2.3 вказаного договору відповідачка взяла на себе обов`язок сплачувати аліменти на дітей, якщо матиме таку фінансову можливість.

Відповідачка не цікавиться дітьми, станом їхнього здоров`я, успіхами у навчанні, не піклується про їхній фізичний та духовний розвиток.

Крім того, відповідачка не дає кошти на утримання дітей.

Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, у зв`язку з чим просив суд позбавити відповідачку батьківських прав щодо дітей та стягнути з неї аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 500 гривень на кожну дитину щомісяця із застосуванням індексу інфляції, але не менше ні 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення із позовом до суду до досягнення дітьми повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони на власний розсуд уклали договір, яким врегулювали свої батьківські права та обов`язки відносно своїх дітей, в тому числі, і передбачені статтею 155 СК України. Будь-яких заборон щодо можливості врегулювання таких прав та обов`язків законом не передбачено.

Даний договір є чинним, будь-яких позовів про його розірвання чи визнання недійсним повністю чи частково до суду не подано.

За таких обставин договір має виконуватись відповідно до його умов.

З наданих суду позивачем доказів вбачається, що відповідачка повністю діє в межах умов договору щодо участі у вихованні дитини та надання коштів на утримання дитини тобто її поведінка є правомірною. Будь-яких доказів наявності спору щодо виконання відповідачем своїх обов`язків за договором суду не надано.

За таких обставин, за відсутності заявленої вимоги щодо розірвання договору між батьками, принаймні в частині виконання аліментних зобов`язань щодо дітей та виконання своїх батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про те, що звернення з вимогою про позбавлення батьківських прав та стягнення з відповідачки аліментів є передчасним, оскільки позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав за правомірну поведінку, а тому позов є необґрунтованим.

При цьому саме по собі визнання відповідачкою позову та наявність висновку органу опіки та піклування, на думку суду, за наявності не розірваного договору між батьками щодо участі батьків у вихованні дітей, не є достатнім для позбавлення відповідачки батьківських прав та стягнення з неї аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Сторони договором від 24 жовтня 2023 року розірвали договір про здійснення виховання та визначення місця проживання дітей від 06 липня 2022 року.

Договір про здійснення виховання та визначення місця проживання дітей від 06 липня 2022 року був формальним.

Позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією вирішити питання виховання та утримання дітей, однак остання ігнорує його пропозиції та прохання.

Враховуючи те, що договір від 06 липня 2022 року відповідачкою фактично не виконувався та в подальшому був розірваний, наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 23 травня 20008 року та серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2011 року.

З довідки Берегометської селищної ради №03-1348 від 07 листопада 2022 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає разом з дітьми ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 .

З довідки КНП Бегеометське ПМСД від 16 червня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 особисто приводив своїх дітей на профілактичні огляди.

З довідки Лопушнянського ліцею Берегометської селищної ради від 16 червня 2023 року вбачається, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у цьому навчальному закладі. ОСОБА_1 приймає участь у заходах школи особисто.

Згідно з висновком від 26 вересня 2023 року, орган опіки та піклування Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений та зареєстрований 12 липня 20007 року виконкомом Долішньошепітської сільської ради, актовий запис № 21, було розірвано.

26 липня 2022 року сторони уклали договір між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дітей.

Згідно пункту 1.2 цього договору батьки домовились про виховання дітей до досягнення ними повноліття, іхнє місця проживання та утримання.

Відповідно до пункту 1.3 договору батьки визначили місце проживання дітей фактичне місце проживання батька. Сторони домовились, що батько одноособово виховуватиме та утримуватиме дітей до досягнення повноліття.

Згідно з пунктом 2.3 договору відповідачка сплачуватиме аліменти, якщо матиме фінансову можливість здійснювати такі виплати.

Пунктом 3 договору сторони визначили права та обов`язки щодо участі у вихованні дітей.

Відповідно до пункту 4.4 договору всі спори по виконанню цього договору вирішуються шляхом переговорів, та у судовому порядку.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківства та стягнення аліментів, суд першої інстанції обґрунтовував таку відмову наявністю укладеного між сторонами договору щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дітей та тим, що поведінка відповідачки є правомірною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте вважає за необхідне звернути увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Суд першої інстанції не обґрунтовував своє рішення такими обставинами.

Судом першої інстанції також не встановлено відсутність фактів нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо її дітей, а зроблено посилання лише на те, що поведінка відповідачки є правомірною, оскільки вона діє згідно з умовами договору про участь батьків у вихованні та утриманні дітей.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №638/2254/18 зазначено про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК) є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що позивачем не доведено факту злісного ухилення відповідачкою щодо здійснення нею її батьківських обов`язків відносно дітей.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їхнім вихованням і розвитком займається батько, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю її батьківськими обов`язками.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що суд не давав оцінку та аналізував висновку органу опіки та піклування Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області від 26 вересня 2023 року, яким останній вважав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Оцінюючи вказаний доказ, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком органу опіки та піклування, зважаючи на те, що у вказаному висновку не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дітей та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей. Крім того, цей висновок є недостатньо обґрунтований, здійснений без урахування характеристики матері дитини та її ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Зі змісту вказаного висновку органу опіки та піклування вбачається, що висновок про нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо її дітей органом опіки та піклування в більшій мірі було зроблено лише на підставі слів позивача, пояснень дітей, довідок з ліцею та лікаря, проте інших доказів на підтвердження такої обставини надано не було.

Отже, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей, який судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

При цьому помилковим є посилання суду першої інстанції в рішенні на те, що оскільки відповідачка повністю діє в межах умов договору щодо участі у вихованні дітей та надання коштів на утримання дітей, її поведінка є правомірною, а тому відсутні підстави для задоволення позову як в частині позбавлення батьківських прав так і в частині стягнення з неї аліментів.

Відповідно до частини першої статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Колегія суддів вважає, що пункт 2.3 договору укладеного між сторонами договору про виховання дітей, іхнє місця проживання та утримання від 26 липня 2022 року про те, що відповідачка сплачуватиме аліменти, якщо матиме фінансову можливість здійснювати такі виплати, є таким, що порушує права дітей на належне їхнє утримання та забезпечення, зважаючи на те, що батьки у відповідності до вимог статті 141 СК України повинні в однаковій мірі піклуватись та забезпечувати дітей та інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття.

За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє.

Частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.

Починаючи з 12 червня 2016 року до об`єктів індексації віднесено розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Це передбачає Закон України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», Закону України від 12 червня 2016 року, № 1368-VIII «Про індексацію грошових доходів населення», «Порядком проведення індексації грошових доходів населення» від 24 листопада 2016 року, № 836-2016-п, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти.

За таких обставин, встановивши, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом із батьком, колегія суддів, дослідивши усі надані сторонами докази, надавши їм належної правової оцінки за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Визначаючи розмір аліментів, колегія суддів, перевіривши обставини, обумовлені статтею 182 СК України, взявши до уваги як стан здоров`я і матеріальне становище дитини, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідачки, врахувавши при цьому, що відповідачка є працездатною, фізично здоровою особою, яка зобов`язана утримувати дітей до досягнення ними повноліття, відсутність у платника аліментів непрацездатних чоловіка, батьків, дітей, вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, з подальшою індексацією, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 червня 2023 року до досягнення дітьми повноліття.

Колегія суддів вважає, що вказаний визначений розмір аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 646/1398/20 та від 30 червня 2021 року у справі № 337/3281/20.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково та змінити мотивувальну частину рішення в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення в цій частині слід залишити без змін.

Рішення в частині відмови у позові про стягнення аліментів слід скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів слід задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, з подальшою індексацією, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 червня 2023 року до досягнення дітьми повноліття.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-VI (далі - Закону), в редакції, чинній станом на 2016 рік, було встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021 року, № 1928-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2023 року - 2684 гривні.

Отже, розмір судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, складав 1073 гривні 60 копійок (2684х0,4) , оскільки 1 відсоток ціни позову менший ніж 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (1500х2х6=18000:100=180).

Розмір судового збору за подання до суду апеляційної скарги в частині оскарження вказаної вище позовної вимоги складав 1610 гривень 40 копійок (1073,60х150%).

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 2684 гривні (1610,40+ 1073,60).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення в цій частині залишити без змін.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, з подальшою індексацією, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 червня 2023 року до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей у межах суми платежу за один місяць.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА