КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3210/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Фролової І.В. в м. Київ 13 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в сумі 44187,98 грн. та моральну шкоду в сумі 165400 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 09 березня 2021 року о 18:40 на ст. Біличі, 19 км. ПКЗ, 1 головна колія, електровоз ВЛ 80К № 075, який слідував з поїздом № 2529, допустив наїзд на ОСОБА_1 , внаслідок чого останній травмувався. Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця», від 02 липня 2021 року, вказаний електровоз перебував на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Згідно з випискою з історії хвороби № 115045 та довідки КНП «Київська обласна лікарня» від 26 березня 2021 року № 21, внаслідок вказаної транспортної події ОСОБА_1 з 09 березня 2021 року до 26 березня 2021 року був госпіталізований до КНП «Київська обласна лікарня» та призначене відповідне лікування, вартість якого склала 44187,98 грн.

Крім того, позивачу було завдано і моральної шкоди, яка виявилася у фізичних стражданнях від отриманих травм. З моменту отримання травми ОСОБА_1 перебував у свідомості, відчуваючи фізичні муки. Оскільки в ході лікування до позивача не застосовувалась загальна анестезія, то під час всіх медичних маніпуляцій в ході надання допомоги він також знаходився при свідомості, розуміючи всі можливі наслідки отриманих ним ушкоджень. Зважаючи також на неповнолітній вік ОСОБА_1 , це завдало йому душевних страждань та переживань. Доказом отримання фізичних страждань позивача також є те, що останній протягом всього періоду перебування в медичному закладі отримував великі дози знеболюючого. До завданих моральних страждань позивач також відносить свої переживання та страхи щодо можливого непоправного знівечення обличчя, повної або часткової втрати зору, обмеження у своїх фізичних можливостях, повної або часткової втрати працездатності та оформлення інвалідності, що значною мірою змінило б життя позивача та вимагало б докладання значних моральних зусиль для соціалізації в умовах подальшого навчання та здобуття професії. З метою отримання допомоги у подоланні наслідків отриманих травм, ОСОБА_1 звертався до штатного психолога Навчально-виховного комплексу «Школа І-ІІ ступенів - Коцюбинський гуманітарний ліцей» Коцюбинської селищної ради Київської області. Отже, внаслідок травмування позивач, крім матеріальної, зазнав і моральної шкоди, розмір якої оцінює в 165400 грн.

Враховуючи, що джерелом підвищеної небезпеки, яке належить на праві власності відповідачу, позивачу була завдана майнова та моральна шкода, то розмір цієї шкоди відповідно до ст. 1166, 1167 ЦК України підлягає відшкодуванню відповідачем в повному обсязі, незалежно від його вини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що підставою в задоволенні позову суд першої інстанції визнав наявність доказів порушення позивачем Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а отже в силу положень ч. 5 ст. 1187, ч. 1 ст. 1193 ЦК України відсутні підстави для стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця».

Не погоджувався з даними висновками, вказуючи, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки при виконанні особою трудових обов`язків, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки. Оскільки електровоз ВЛ 80К № 075, який слідував з поїздом № 2529, який допустив наїзд на позивача, перебував на той час на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», отже, саме АТ «Укрзалізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому жодним доказом у справі не підтверджено, що позивач бажав настання шкідливого результату своєї поведінки, навпаки, показаннями свідка ОСОБА_3 підтверджено, що травмування позивача сталось внаслідок необережності ОСОБА_1 , який через свою неуважність не помітив потягу, який і здійснив травмування останнього. Крім того, як показав зазначений свідок, через технічний перехід залізничної колії, де відбулося травмування позивача, здійснюють перехід залізничного полотна переважна більшість пасажирів АТ «Укрзалізниця», які прибувають на станцію Біличі, внаслідок незадовільного стану пішохідного мосту, який знаходиться на станції.

Всупереч ч. 3 ст. 89 ЦПК України судом в оскаржуваному рішенні показам свідка ОСОБА_3 взагалі не надано будь-якої оцінки.

Таким чином, судом першої інстанції невірно застосовано ч. 5 ст. 1187 ЦК України, адже саме по собі порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, без свідомого бажання позивача настання шкідливого результату, не є самостійною підставою для повного звільнення відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки від відповідальності за завдану шкоду.

Разом із тим, ч. 2 ст. 1193 ЦК України встановлено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Судом першої інстанції питання того, чи є допущена потерпілим необережність грубою, взагалі не досліджувалась.

Від відповідача АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду, рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а судове рішення відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України.

Вказував, що посилання апелянта на показання свідка ОСОБА_3 про те, що переважна більшість пасажирів, в тому числі і потерпілий, здійснюють перехід залізничного полотна на ст. Біличі через службовий перехід внаслідок нібито незадовільного стану пішохідного мосту, не підтверджуються жодними доказами, навпаки, такі свідчення ОСОБА_3 вказують на обізнаність потерпілого ОСОБА_1 про необхідність використанням саме пішохідного мосту для переходу через залізничне полотно.

Посилався на Акт службового розслідування аварії на залізничному транспорті України від 18 березня 2021 року, згідно якого 09 березня 2020 року електропоїздом № 2529 був травмований ОСОБА_1 . З пояснення машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 слідує, що під час слідування електропоїзда № 2529 по прямій ділянці 1 головної колії станції Біличі на 19 км. ПКЗ вони помітили людину з правої сторони по ходу слідування поїзда, яка переходила колію по службовому переходу, не реагуючи на звукові сигнали великої та малої гучності. Машиніст ОСОБА_4 негайно застосував екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари, з одночасним продовженням подачі звукових сигналів великої гучності, однак наїзду уникнути не вдалося, в результаті був травмований ОСОБА_1 . Причинами аварії вказано порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Вини працівників залізничного транспорту в настанні нещасного випадку не вбачається.

Наводив зміст ч. 3 ст. 16 Закону України «Про транспорт», п. 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1995 року № 903, п. 2.1 - 2.8 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністра транспорту України № 54 від 19 лютого 1998 року.

Вказував, що ОСОБА_1 одночасно порушив п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 2.6 Правил, що перед тим, як увійти в небезпечну зону ОСОБА_1 не переконався у відсутності поїзда, при наближенні поїзда не зупинився поза межами небезпечної зони та переходячи у невстановленому місці по службовому переходу, не стежив за світловою і звуковою сигналізацією, не відреагував на сигнали машиніста поїзду. Внаслідок умисно вчинених ОСОБА_1 порушень п. 2.2, 2.3, 2.6 Правил він був травмований електропоїздом № 2529.

Вважав, що в даному випадку посилання на ст. 1167 ЦК України, як на підставу стягнення моральної шкоди, є безпідставним та помилковим, адже травмуванню ОСОБА_1 передувало свідоме та умисне порушення останнім Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Факт вчинення ОСОБА_1 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, звільняє відповідача від будь-якої відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Звертав увагу, що матеріали справи прямо вказують на вжиття працівниками АТ «Укрзалізниця» заходів, спрямованих на запобігання настанню нещасного випадку - попередження чергового по станції, подання звукових сигналів локомотивною бригадою поїзда, застосування екстреного гальмування поїзда.

Наголошував, що зважаючи на наявність належних доказів умисного порушення ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, в силу положень ч. 5 ст. 1187, ч. 1 ст. 1193 ЦК України, відсутні підстави для стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця». Матеріали позовної заяви не містять доказів того, що ОСОБА_1 мав фізичні або психічні вади, які перешкоджали йому усвідомлювати небезпеку перебування на колії.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 355/981/16-ц за позовом до ДТГО «Південно-західна залізниця», в якій зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, при цьому погодився з рішенням суду першої інстанції про правильність визначення розміру моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, в сумі 10000 грн.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, в якій зроблено висновок, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Наводив зміст постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 523/2163/16-ц про те, що справедливість механізму відшкодування моральної шкоди передбачає надання права на застосування зазначеного способу захисту цивільних прав і інтересів у випадках, коли з огляду на суть порушених немайнових прав застосування всіх інших засобів юридичного впливу не забезпечує мінімізації завданих особі немайнових витрат ефективніше, ніж таке відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 березня 2021 року на ст. Біличі 19 км., ПКЗ, 1 головна колія, електровоз ВЛ 80К № 075, який слідував з поїздом № 2529, допустив наїзд на ОСОБА_1 , внаслідок чого останній травмувався.

Згідно акту службового розслідування аварії, складеного 18 березня 2021 року, випадок стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, а саме п. 2.2, 2.3, 2.6. Вини працівників залізничного транспорту в даному випадку не вбачається (а. с. 69 - 70).

Актом встановлено наявність сигналів, що застосовуються для позначення поїздів, локомотивів та інших рухомих одиниць у відповідності до вимог Інструкції з сигналізації на залізницях України; згідно п. 10.1 були включені сигнальні та освітлювальні вогні поїзда. Було включене зовнішнє освітлення території станції та освітлення пасажирських посадкових платформ. Машиністом поїзда № 2529 ОСОБА_4 подавалися звукові сигнали великої гучності, було застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари. Черговою по залізничній станції Біличі ОСОБА_6 по гучномовному зв`язку проводилося оголошення про прослідування поїзда по І головній колії станції.

Актом встановлено обставини випадку, а саме, слідуючи по прямій ділянці І головної колії станції Біличі на 19 км. ПКЗ, машиніст поїзда № 2529 ТЧ-7 Коростень ОСОБА_4 помітив людину з правої сторони по ходу слідування поїзда, яка переходила колію по службовому переходу, не реагуючи на звукові сигнали великої та малої гучності. Машиністом поїзда № 2529 ОСОБА_4 негайно було застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари, з одночасним продовженням подачею звукових сигналів великої гучності, однак наїзду уникнути не вдалося. Під час огляду місця події помічником машиніста поїзда № 2529 ОСОБА_5 було виявлено травмованого юнака, який знаходився між 1 та 3 колією в габариті. Про даний випадок машиніст поїзда 2529 ОСОБА_4 доповів по радіозв`язку черговій по залізничній станції Біличі ОСОБА_6 , яка одразу повідомила працівників ШМД (диспетчер № 11), працівників поліції, ДНЦ-1, ДНЦО-1, ДС Біличі.

Згідно виписки з історії хвороби № 115045, ОСОБА_1 був госпіталізований до КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» 09 березня 2021 року, виписаний 26 березня 2021 року з діагнозом: поєднана краніо-фаціо-скелетна травма. Відкрита черепно-мозкова травма. Геморагічний забій головного мозку. Епідуральна гематома правої скроневої долі. Лінійний перелом правої скроневої кістки. Пневмоцефалія. Перелом кісток основи черепа в ділянці передньої черепної ямки. Перелом латеріальної та передньої стінок правої гайморової пазухи. Гемосинус. Травматичний перелом дна правої орбіти з незначним зміщенням. Гематоми обох повік, субкон`юктивальний крововилив. Перелом стінок орбіти обох очей. Забійно-рвана рана верхньої повіки правого ока, після ПХО. Забійна рана правої інфраобрітальної ділянки після ПХО. Перелом н/3 правої променевої кістки (а. с. 9 - 10).

26 березня 2021 року КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» видано довідку № 21 про тимчасову непрацездатність, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,звільнений від занять з 09 березня 2021 року по 26 березня 2021 року (а. с. 11).

На а. с. 12 знаходиться копія довідки штатного психолога навчально-виховного комплексу «Школа І-ІІ ступенів - Коцюбинський гуманітарний ліцей» Коцюбинської селищної ради Київської області ОСОБА_7 від 13 січня 2022 року, згідно якої 14 травня 2021 року до неї приватним чином звернулась мати ОСОБА_1 , учня 9 класу навчально-виховного комплексу «Школа І-ІІ ступенів Коцюбинський гуманітарний ліцей» Коцюбинської селищної ради, у якому до березня 2021 року ОСОБА_7 працювала практичним психологом, із запитом про психологічний стан сина після травмування на залізниці. 17 травня 2021 року відбулась зустріч з ОСОБА_1 , у ході якої було проведено обстеження, з`ясувалося, що учень перебуває у стані тривожності, що підтвердили і тілесні реакції підлітка, коли розмова заходила про трагічну подію: почервоніння, тремтіння у голосі, в`язке, сповільнене мовлення, тремор кінцівок рук (а. с. 12).

На а. с. 13 знаходиться копія диплому психолога ОСОБА_7 , спеціальність психологія, практична психологія в системі народної освіти.

На а. с. 14 - 24 знаходяться копії фіскальних чеків з аптек щодо придбання ОСОБА_1 медичних засобів на суму 44187,98 грн.

Згідно довідки КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 02 червня 2023 року № 979, відповідно до наданої згоди пацієнта ОСОБА_1 від його матері ОСОБА_8 ними було прийнято рішення погодитися на запропоноване лікування, за власні кошти придбати лікарські засоби та медичне забезпечення, що не входить до списку національного переліку НСЗУ, отримана інформація стосовно сутності лікування, а також найбільш ефективних методик проведення операції; всі необхідні лікарські препарати у пацієнта ОСОБА_1 були в необхідній кількості (а. с. 156 - 157).

На а. с. 160 знаходиться інформація, надана КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» на запит суду щодо призначених ОСОБА_1 лікарських засобів, та перелік лікарських засобів, придбаних хворим за власний рахунок.

На а. с. 149 - 150 знаходиться протокол опитування адвокатом особи за її згодою від 15 травня 2023 року, згідно якої адвокатом Гаркавенком І.Г. було опитано ОСОБА_4 , машиніста електровоза дільниці експлуатації локомотивів виробничого підрозділу локомотивного депо Коростень. ОСОБА_4 пояснив, що в добу 09 березня 2012 року, слідуючи з поїздом № 2529 при електровозі ВЛ80К-075 наближався до ст. Біличі, подаючи сигнали малої та великої гучності, згідно з інструкцією, також сигнали неодноразово подавалися ним вже на самій станції, щоб попередити будь-які негативні наслідки. На станції у людей існує звичка переходити по службовому пішохідному переходу, хоча спеціальний відведений перехід для пасажирів - це міст, який знаходиться на станції над службовим пішохідним переходом. Приблизно за 50 - 100 м. до станції помітив дві людини, які переходили по пішохідному переходу, який слугує переходом для співробітників станції, як стало відомо, це були ОСОБА_1 та його друг, хоча інші люди, помітивши поїзд, утримались від переходу колії. При під`їзді до платформи та пішохідного переходу повторно подавав сигнали великої та малої гучності, окрім цього, були сутінки та поїзд наближався із ввімкненим прожектором, друг ОСОБА_1 зреагував та зупинився, а сам ОСОБА_1 , не реагуючи на звукові сигнали, продовжив рух по переходу. На ст. Біличі дозволена швидкість до 80 км/год., але машиністи значно знижують швидкість якраз для того, щоб максимально попередити нещасні випадки, значи, що можуть перебігати люди в заборонених зонах, тож швидкість поїзда була приблизно 50 км/год. Одразу після того, як він побачив людину на переході, було здійснене екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари, однак уникнути наїзду не вдалося, потерпілий отримав травми від бокової частини локомотиву. Помічник машиніста ОСОБА_5 одразу ж пішов оглядати місце пригоди. ОСОБА_4 було негайно повідомлено чергову станції, яка викликала швидку медичну допомогу. Після огляду ОСОБА_1 працівниками станції та помічником машиніста ОСОБА_5 чергова по станції дала вказівку на відправлення з першої колії. ОСОБА_1 знаходився під наглядом робітників ст. Біличі.

На а. с. 164 - 165 знаходиться протокол опитування адвокатом особи за її згодою від 01 червня 2023 року, згідно якої адвокатом Гаркавенком І.Г. було опитано ОСОБА_5 , машиністом електровоза дільниці експлуатації локомотивів виробничого підрозділу локомотивного депо Коростень. ОСОБА_5 пояснив, що в добу 09 березня 2012 року, слідуючи з поїздом № 2529 при електровозі ВЛ80К-075 при під`їзді до ст. Біличі подавав сигнали малої та великої гучності приблизно за 200 м. до самої станції, також сигнали неодноразово подавалися ним вже на самій станції, задля того, щоб попередити будь-які негативні наслідки, тому що в час пік на станції дуже велика кількість людей. Люди, які знаходяться на станції, зазвичай перебігають колії по службовому переходу, цей випадок не був виключенням. Серед перебігаючих деякі люди утримались від переходу, тому що наближався потяг, але вже при значному наближенні потяга дві людини продовжували рух. Одна з них зреагувала на сигнали, які вони подавали з машиністом ОСОБА_4 , інша продовжувала рух так, що уникнути зіткнення було вже неможливо. Пізніше було встановлено, що перебігали колію ОСОБА_1 та його однокласник. Наголошував, що ним та машиністом ОСОБА_4 неодноразово подавалися сигнали малої на великої гучності, в тому числі вже при значному наближенні до місця пригоди. Також ними були здійснені інші заходи задля того, щоб запобігти зіткненню, а саме значно знижено швидкість, хоча дозволена швидкість на ст. Біличі до 80 км/год. Швидкість потяга була приблизно 40-50 км/год. Після того, як вони помітили ОСОБА_1 та його однокластика, а це було приблизно за 100 м., здійснили екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари. Не зважаючи на всі здійснені ними заходи, уникнути зіткнення не вдалось, потерпілий був вдарений боковою частиною локомотива. Далі ОСОБА_5 за вказівкою машиніста одразу пішов на огляд місця події, ОСОБА_1 перебував у свідомості, працівники станції негайно викликали швидку медичну допомогу та залишились доглядати за потерпілим, після цього вони з машиністом отримали від чергової по станції вказівку на відправлення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Верховний Суд у постанові від 29 грудня 2022 року в справі № 642/4882/20 (провадження № 61-8847св22) дійшов правового висновку, що шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим суд першої інстанції, відмовляючи в позові в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 було умисно вчинено порушення п. 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що виключає відшкодування відповідачем заподіяної позивачу шкоди, вказані правові висновки Верховного Суду належним чином не врахував, неправильно застосувавши норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом першої інстанції було помилково ототожнено порушення позивачем ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України та бажанням або свідомим допущенням ним настання шкідливого результату у вигляді власного травмування або загибелі.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що жодним доказом у справі не підтверджено, що ОСОБА_1 бажав настання шкідливого результату своєї поведінки, а не помітив потягу через свою неуважність, внаслідок чого був травмований.

Таким чином, судом першої інстанції було неправильно застосовано ч. 5 ст. 1187 ЦК України, адже саме по собі порушення ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, без свідомого бажання позивача настання шкідливого результату, не є підставою для повного звільнення АТ «Укрзалізниця» як власника джерела підвищеної небезпеки від відповідальності за завдану позивачеві шкоду.

Крім того, судом першої інстанції всупереч ч. 2 ст. 1193 ЦК України взагалі не досліджувалось питання того, чи є допущена потерпілим необережність грубою.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильного застосування норм матеріального права, без врахування правових висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із наступного.

Апеляційним судом встановлено і сторонами не заперечується, що 09 березня 2021 року о 18:40 на ст. Біличі, 19 км. ПКЗ, 1 головна колія, електровоз ВЛ 80К № 075, який слідував з поїздом № 2529, допустив наїзд на ОСОБА_1 , внаслідок чого останній травмувався. Вказаний електровоз перебував на той час на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Внаслідок отриманої травми ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним з 09 березня 2021 року по 26 березня 2021 року, що підтверджується випискою з історії хвороби та довідкою про тимчасову непрацездатність № 21 від 26 березня 2021 року.

На підтвердження розміру майнової шкоди, заподіяної внаслідок травмування у вигляді понесених витрат на лікування, позивачем надано копії фіскальних чеків з аптек щодо придбання лікарських засобів на загальну суму 44187,98 грн., необхідність понесення цих витрат підтверджується також листом КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 11 травня 2023 року на запит суду щодо призначених ОСОБА_1 лікарських засобів, та перелік лікарських засобів, придбаних хворим за власний рахунок (а. с. 160).

Враховуючи, що витрати на придбання ліків віднесені ч. 1 ст. 1195 ЦК України до додаткових витрат, понесених в зв`язку з ушкодженням здоров`я, та не підлягають зменшенню незалежно від вини потерпілого, такі витрати в розмірі 44187,98 грн. підлягають стягненню з відповідача в повному розмірі, як власника джерела підвищеної небезпеки, яким було заподіяну зазначену шкоду.

Визначаючи розмір понесеної ним внаслідок травмування моральної шкоди у 165400 грн., ОСОБА_1 в позові посилався на те, що завдана йому моральна шкода виявилася у фізичних стражданнях, оскільки з моменту отримання травми ОСОБА_1 перебував у свідомості, відчуваючи фізичні муки, в ході лікування до нього не застосовувалась загальна анестезія, і під час всіх медичних маніпуляцій в ході надання допомоги він також знаходився при свідомості, розуміючи всі можливі наслідки отриманих ним ушкоджень. Зважаючи також на неповнолітній вік ОСОБА_1 , це завдало йому додаткових душевних страждань та переживань. До завданих моральних страждань позивач також відносить свої переживання та страхи щодо можливого непоправного знівечення обличчя, повної або часткової втрати зору, обмеження у своїх фізичних можливостях, повної або часткової втрати працездатності та оформлення інвалідності, що значною мірою змінило б життя позивача та вимагало б докладання значних моральних зусиль для соціалізації в умовах подальшого навчання та здобуття професії.

Також із матеріалів справи, а саме акту службового розслідування аварії від 18 березня 2021 року, вбачається і доводами апеляційної скарги не спростовано, що нещасний випадок (травмування ОСОБА_1 ) стався внаслідок порушення потерпілим ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністра транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, а саме п. 2.2, 2.3, 2.6.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону України «Про транспорт» частини території підприємств, вокзалів, станцій, портів, пристаней, аеродромів і шляхів сполучення, де здійснюється рух транспортних засобів, проводяться маневрові та вантажно-розвантажувальні роботи, є зонами підвищеної небезпеки. Перебування громадян у цих зонах забороняється.

Згідно п. 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1995 року № 903, особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях.

Згідно п. 2.1 - 2.4 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністра транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики «Перехід через колії». Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Наближаючись до залізничного переїзду, громадяни повинні уважно стежити за світловою і звуковою сигналізацією, а також положенням шлагбаумів. Переходити колії дозволяється тільки при відкритому шлагбаумі.

Згідно п. 2.6 Правил № 54, пішоходам забороняється переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_1 не спростовано, що він перед тим, як увійти в небезпечну зону, не переконався у відсутності поїзда, при наближенні поїзда не зупинився поза межами небезпечної зони та переходячи у невстановленому місці по службовому переходу, не стежив за світловою і звуковою сигналізацією, не відреагував на сигнали машиніста поїзду, внаслідок чого був травмований електропоїздом № 2529, викладені в акті службового розслідування висновки про причину нещасного випадку (травмування ОСОБА_1 ), а саме порушення потерпілим ОСОБА_1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, є обґрунтованими.

Апеляційний суд також враховує, що матеріалами справи підтверджується вжиття працівниками АТ «Укрзалізниця» заходів, спрямованих на запобігання настанню нещасного випадку та мінімізації його наслідків, а саме подання звукових сигналів локомотивною бригадою поїзду, застосування екстреного гальмування, надання невідкладної допомоги.

Виходячи із вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що травмування ОСОБА_1 стало наслідком його необережності, а саме порушення пунктів 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, а також пункту 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, тоді як дії локомотивної бригади поїзду відповідали вимогам зазначених вище Правил.

Апеляційний суд не може погодитися з нічим не підтвердженими доводами апеляційної скарги, що факт вчинення ОСОБА_1 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, звільняє АТ «Укрзалізниця» від будь-якої відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Апеляційний суд не заперечує аргументів, зазначених відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 фізичних або психічних вад, які перешкоджали йому усвідомлювати небезпеку перебування на колії, разом із тим, допитаний за клопотанням позивача свідок ОСОБА_3 пояснював травмування ОСОБА_1 саме допущеною ним необережністю та неуважністю, а не умислом на отримання шкоди власному здоров`ю.

Такі пояснення узгоджуються з наявними в матеріалах справи поясненнями машиністів локомотивної бригади ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що на даній залізничній станції люди зазвичай переходять колії в цьому ж місці по службовому переходу (а. с. 149 - 150, 164 - 165).

Разом із тим, оскільки шкода, спричинена не з вини відповідача, а з грубої необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, але є підставою для зменшення розміру відшкодування згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України, враховуючи, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру завданої моральної шкоди, яку ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з відповідача.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 127/13341/20 (провадження № 61-12797св21) викладено правовий висновок, згідно якого у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи вищевикладене, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання АТ «Укрзалізниця» у відзиві на апеляційну скаргу, на правові висновки в постанові Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, згідно якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. В правовідносинах, які були предметом розгляду у зазначеній справі, моральна шкода була завдана незаконними діями органів досудового слідства, становило підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і не стосувалась заподіяння шкоди здоров`ю позивача.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 355/981/16-ц, в якій Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції від 27 жовтня 2017 року про правильність визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, лише в сумі 10000 грн., з огляду на відмінність обставин, встановлених судами в даних справах.

Враховуючи ступінь фізичних страждань позивача, його переживання в зв`язку з отриманими травмами, недосягнення повноліття на час травмування, тяжкість отриманої травми, а також вини самого ОСОБА_1 у вигляді грубої необережності, що призвело до його травмування, апеляційний суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 100000 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості і справедливості.

В іншій частині позову апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 44187,98 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн., всього 144187,98 грн.

За подання позову відповідно до ставок судового збору, передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивачем підлягав сплаті судовий збір в розмірі 2095,88 грн., за подання апеляційної скарги - в розмірі 3143,82 грн., всього 5239,70 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 69 % (144187,98 грн. з заявлених до стягнення 209587,98 грн.) та стягує із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3615,39 грн.

Керуючись ст. 367, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ вул. Єжи Гедройця, 5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) майнову шкоду в розмірі 44187,98 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн., а також судові витрати в розмірі 3615,39 грн.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.