1Справа № 335/1954/23 4-с/335/37/2023
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2023 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Романько О.О., за участю секретаря судового засідання Гутник Є.С., представника стягувача адвоката Волошиної Є.В., представника боржника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на рішення та дії заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 29.08.2023 про зупинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП №72640118, ВП 72640723, ВП 72640852,
До суду звернувся через свого представника ОСОБА_2 зі скаргою на рішення (дії) державного виконавця. В обґрунтування скарги зазначає, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2023 по справі № 335/1954/23 було задоволено його вимоги до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати та належних сум у зв`язку із звільненням. Рішення в установленому порядку набрало законної сили. Затим, Орджонікідзевським районним судом м. Запорiжжя 02.08.2023 було видано виконавчі листи на виконання зазначеного рішення суду. Виконавчі листи було подано до Лівобережного відділу ДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). 29.08.2023 державний виконавець відкрив виконавчі провадження. Потім, на підставі постанов від 29.08.2023 вчинення виконавчих дій було зупинено відповідно до наказу Фонду державного майна України від 06.01.2021 № 5 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році», п. 12 ч.1 ст.34, ст.35 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважають, що у спірних відносинах втручання держави у право на працю та право на мирне володіння майном здійснюється: з відвертим порушенням принципу верховенства права; є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, але аж ніяк не перетворення таких підприємств на повністю недоторканих перед законом і судом шляхом надання їм можливості не виконувати будь-які рішення суду, навіть ті, що не пов`язанні безпосередньо із грошовими виплатами (рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника). На думку представника стягувача, вказані обставини не були враховані виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов про зупинення виконавчих дій. В спірних відносинах усуненням порушення є зобов`язання виконавця скасувати незаконні постанови, що матиме наслідком відновлення виконавчих дій аж до повного виконання рішення.
Крім того, звертають увагу суду, що питання законності зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно АТ «ЗАлК» з мотивів включення пакету його акцій до об`єктів, що підлягають приватизації, вже було предметом судового дослідження та знайшло оцінку в судовому рішенні, яке набрало законної сили.
Просили визнати неправомірними постанови заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 29.08.2023 про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями ВП 72640723, ВП 72640852, ВП 72640118. Зобов`язати державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати постанови від 29.08.2023 про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями ВП 72640723, ВП 72640852, ВП 72640118. Зобов`язати державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) поновити виконавчі провадження.
12.10.2023 представник боржника Соснін Т.Ю. надав заперечення на скаргу стягувача, в яких зазначив, що у повному обсязі заперечують щодо вимог ОСОБА_2 .. Вважають, що у державного виконавця були всі законодавчо визначені обставини для обов`язкового зупинення виконавчих проваджень.
24.10.2023 заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Світлана Соколенко надала письмовий відзив на скаргу, в якому зазначила про правомірність прийнятих нею рішень та просила відмовити у задоволенні скарги стягувача.
В судовому засіданні представник стягувача адвокат Волошина Є.В. повністю підтримала скаргу за наведених у ній обставин, просила її задовольнити. Додатково надали письмові пояснення та просила врахувати, що наказ Фонду держмайна України від 06.01.2021 № 5 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році», на який у своїх постановах посилається виконавець, не підлягав пролонгації на 2023 рік. Останній вичерпав свою силу по закінченню 2021 року. До липня 2022 року Фондом державного майна України був виданий новий наказ «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році» від 04.01.2022 № 1. Також, просила звернути увагу на рішення Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22.
Представник боржника ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги стягувача з підстав, викладених ним у запереченнях на скаргу. Додатково зазначив, що дія наказу Фонду держмайна від 06.01.2021 № 5 є безстроковою. При ухваленні рішень щодо зупинення виконавчих проваджень державний виконавець керувався поточною редакцією такого наказу. Окремо зазначив, що АТ «ЗАлК» не є державним підприємством та у даному випадку немає правових підстав враховувати мораторій на відчуження майна.
Державний виконавець в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, у своєму відзиві просила розгляд справи проводити за її відсутності.
Заслухавши пояснення представника стягувача та представника боржника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.
На виконання рішення суду у справі № 335/1954/23 за заявою стягувача ОСОБА_2 04.08.2023 йому були надіслані три виконавчі листи.
ОСОБА_2 через свого представника звернувся до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про відкриття виконавчого провадження, ним були пред`явлені до примусового виконання виконавчий лист № 335/1954/23 виданий 02.08.2023 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 9 961 (дев`яти тисяч дев`ятсот шістдесяти однієї) гривні 96 копійок; виконавчий лист № 335/1954/23 виданий 02.08.2023 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з АТ «ЗАлК» на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги за посадою інженера-електроніка І категорії, у розмірі 19 725 (дев`ятнадцяти тисяч сімсот двадцяти п`яти) гривень 00 копійок та виконавчий лист № 335/1954/23 виданий 02.08.2023 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з АТ «ЗАлК» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2650 (дві тисячі шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
29.08.2023 заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Світланою Соколенко винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 72640723 про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2650 гривень 00 копійок; ВП № 72640118 щодо вихідної допомоги за посадою інженера-електроніка І категорії, у розмірі 19 725 гривень 00 копійок; ВП № 72640852 про стягнення з АТ «ЗАЛК» на користь ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 9 961 гривні 96 копійок, копії яких були направлені сторонам виконавчого провадження.
Виконавчі провадження за виконавчими листами наданими стягувачем на підставі рішення державного виконавця було приєднано до зведеного виконавчого провадження відносно боржника АТ «ЗАлК».
Разом з тим, у своєму відзиві на скаргу державний виконавець посилалася також на застосування нею наказу Фонду державного майна України від 10.02.2023 № 232 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації із змінами», яким продовжено приватизацію АТ «ЗАлК», але в самих постановах від 29.08.2023 як на підставу зупинення вчинення виконавчих дій даний нормативний акт зазначений не був.
Згідно з додатком № 1 до наказу Фонду державного майна України «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році» № 1 від 04.01.2022 року (Перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності) належні державі пакет акцій АТ «ЗАлК» в розмірі 68,0095% статутного капіталу включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації в 2022 році.
Такий же розмір належного державі пакету акцій АТ «ЗАлК», а саме в розмірі 68,0095% статутного капіталу, зазначено і в запереченнях представника боржника.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки КГС ВС виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».
В силу приписів ст. 19 Конституції України, ст. 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тільки Законом України «Про виконавче провадження», а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Положеннями ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.
Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до п. 12 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.
Посилаючись на дану обставину, заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Світланою Соколенко винесені оскаржувані постанови про зупинення вчинення виконавчих дій.
Разом з тим, сама конструкція норми визначеної ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не містить в собі посилання саме на обов`язок державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій у встановлених випадках.
Відповідно до ч. 7 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку, передбаченому пунктом 12 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації або до припинення приватизації відповідного об`єкта приватизації.
Як вбачається з відповідних наказі Фонду державного майна України приватизація боржника за даним виконавчим провадження не може завершитися тривалий час, зокрема, ще з 2018 року і постійно пролонгується.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у своїх постановах про зупинення виконавчих дій державний виконавець посилається саме як на підставу такого зупинення наказ Фонду державного майна України від 06.01.2021 № 5 ««Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році». Зазначений наказ передбачає перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації виключно у 2021 році.
Зазначене також додатково підтверджується і тим, що 04.01.2022 року Фондом державного майна України був прийнятий інший наказ «Про «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році» № 1.
Постанови ж державний виконавцем прийняті станом на 29.08.2023. Тому зазначення в них того, що наказ Фонду державного майна України від 06.01.2021 № 5 ««Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році» продовжено у 2023 році не відповідає дійсності.
На виконанні в Лівобережному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) знаходить зведене виконавче провадження відносно АТ «ЗАлК», що також може свідчити про тривале невиконання рішень суду, за якими боржником виступає дане підприємство.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (ч. 1 ст. 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.
Відповідно до частини 1 ст. 2 цього Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.
В той же час, відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 2 Закону визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема, верховенства права та обов`язковості виконання рішень.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Крім того, відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року по справі № 619/562/18, належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.
За приписами ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.
Зупинення вчинення виконавчих дій порушує основоположні права особи - на виконання судового рішення і отримання за цим рішенням заробітної плати та інших виплат пов`язаних зі звільненням. Окрім того, що стягувач втратив роботу, так він ще і не має можливості в розумні строки отримати свою заробітну плату та повний розрахунок. Змушений доводити свою правоту у судах починаючи зі стягнення заробітної плати, а так само і щодо належного виконання рішення суду, яке набуло законної сили в установленому порядку. За логікою боржника саме стягувач повинен ще додатково звертатися до судових органів і щодо питання не проведення приватизації та її затягування задля захисту своїх прав.
Фактично стягувач ОСОБА_2 позбавляється права на отримання того, що йому належить і так, а так само і на виконання рішення суду. Він через невизначеність строків як самої приватизації, так і зупинення виконавчих дій, а також того, що він не може позиватися ще і до Фонду державного майна України з питання приватизації боржника та її постійної пролонгації, враховуючи його вік та стан здоров`я, заздалегідь поставлений у невигідне та скрутне становище порівняно з боржником, а тому несе надмірний тягар щодо захисту своїх конституційних прав.
Дійсно, приватизацію державного пакета акцій АТ «ЗАлК» натепер не завершено і не припинено.
Однак, вказаний пакет акцій боржника насправді включається до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, починаючи з 2018 року, і щоразу відповідне роздержавлення не відбувається та переноситься на наступний рік. Таким чином, підстава, що зумовлює повну безкарність та недоторканість суб`єкта господарювання з державною часткою понад 50%, триває неадекватно довго.
Зупинення вчинення виконавчих дій, яке у спірних відносинах має всі підстави розтягнутися на безкінечний період часу, вочевидь, порушує основоположні права особи на виконання судового рішення, отримання за цим рішенням присудженого заробітку, який до моменту звернення до суду вже не виплачувався понад рік, та вихідної допомоги.
Зарплата є грошовим виразом «мінімуму засобів існування». Людина завжди повинна мати можливість існувати своєю працею, і її заробітна плата повинна щонайменше бути достатньою для її існування. Позбавлення таких засобів існування в будь-який спосіб є протизаконним.
Згідно ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованою Україною 04.08.1961 року, Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Зазначені положення Конвенції узгоджуються з положеннями Конституції України та прийнятим на їх виконання спеціальним законодавством.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.
Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року).
Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути:
Суд наголошує, що ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.
За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої п. 1 ст. 6 Конвенції.
Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Також, суд звертає увагу і на критерій якості закону, як складової верховенства права, та складової першого критерію правомірності втручання, адже згаданий п. 12 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.
Проте із наведеної норми не є зрозумілим, в якому випадку зупиняється вчинення виконавчих дій: - у разі включення кредитора, чи все ж таки боржника до переліку об`єктів приватизації; чи є підставами для зупинення те, що підприємство вже було включено у цей перелік на час відкриття виконавчого провадження (як в даному випадку ще з 2018 року).
Встановлено, що АТ «ЗАлК» знаходиться в Додатку 6 (перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, приватизацію яких розпочато в 2018-2019 роках) до наказу Фонду державного майн України від 28.12.2019 № 1574, як об`єкт малої приватизації, що підлягають приватизації в 2020 році.
У 2021 році АТ «ЗАлК» також увійшло у перелік майна, об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у цьому році (Додаток 1 до наказу Фонду державного майн України від 06.01.2021 № 5).
Згідно з додатком № 1 до Наказу Фонду державного майна України «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році» № 1 від 04.01.2022 року (Перелік державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності) належні державі пакет акцій АТ «ЗАлК» в розмірі 68,0095% статутного капіталу включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації в 2022 році.
При цьому, як зазначалося вище, то у своїх рішеннях державний виконавець не послалася на відповідний наказ Фонду державного майна України, яким було продовжено приватизацію АТ «ЗАлК» саме на час прийняття таких рішень.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.
Як зазначив Верховний суд у своїй постанові від 07.12.2022 по справі № 908/1525/16, зазначив необґрунтовані затримки з виконання чинного судового рішення про стягнення коштів з державного підприємства, яке тривалий час перебуває у процедурі приватизації, внаслідок чого зупинено виконавче провадження, зважаючи на конкретні обставини, можуть бути у певних випадках підставою для задоволення судом скарги на дії виконавця та зобов`язання його поновити виконавче провадження. Крім того, виконуючи зобов`язання за Конвенцією, Україна має запровадити позасудовий юридичний механізм для виплати компенсацій за затримки з виконанням державою чинних судових рішень, ухвалених на користь кредиторів. Такий механізм має стосуватися і тих випадків, коли державне підприємство тривалий час перебуває у процедурі приватизації. Відсутність цього компенсаторного механізму не означає, що держава має відповідати у повному обсязі перед кредиторами за боргами будь-яких державних підприємств (п.60 постанови).
Як зазначив Верховний суд у постанові від 06.11.2023 по справі 725/8953/21, то Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
Як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 4901-VIцей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.
З наведених норм права чітко вбачається, що саме цей Закон № 4901-VI встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень. Держава гарантує виконання рішень суду за якими боржниками є три категорії осіб: 1) державні органи; 2) державні підприємства; 3) інші юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена.
Оскільки державні органи та державні підприємства також мають статус юридичної особи, очевидно, що під третьою категорією боржників законодавець мав на увазі всіх інших юридичних осіб, які не є державними органами або державними підприємствами, проте примусова реалізація їх майна заборонена. Це підтверджується також тим, що законодавець по всьому тексту Закону № 4901-VI окремо розділяє державні підприємства та інші юридичні особи.
Звертаємо увагу, що норми статей 1, 2 Закону № 4901-VI достатньо чітко та ясно викладені, що дозволяє встановити їх зміст за допомогою мовного та логічного способів тлумачення. Необхідно відмітити, що навіть мету прийняття Закону № 4901-VI.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону № 4901-VI метою вказаного проєкту є приведення положень чинного законодавства у відповідність з Конвенцією шляхом запровадження комплексу ефективних засобів, які б забезпечили безумовне виконання рішень суду вказаної категорії. Досягнення вказаної мети передбачається шляхом запровадження механізму, за яким виконання судових рішень про стягнення коштів з державних органів, підприємств, установ чи організацій, боржника-юридичної особи, примусова реалізація майна якого забороняється, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, у разі якщо неможливо виконати рішення за рахунок боржника.
Це відповідає положенням Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», який діє з 2001 року до цього часу. Відповідно до статті 1 цього Закону встановлений мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, господарських товариств в оборонно-промисловому комплексі, визначених частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності» (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.
Згідно зі ст. 2 зазначеного Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, акцій (часток) господарських товариств в оборонно-промисловому комплексі, визначених ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою.
Отже, метою прийняття Закону № 4901-VI було гарантування державою виконання судових рішень за боржників на примусову реалізацією майна яких держава наклала мораторій (державні органи, державні підприємства, інші юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена), що унеможливлювало виконавчому органу виконання відповідного судового рішення за рахунок примусової реалізації майна таких боржників.
Разом з тим включення державою єдиного майнового комплексу державного підприємства до переліку об`єктів приватизації ніяким чином не гарантує та не пришвидшує виконання таким державним підприємством судового рішення. Навпаки, виконавче провадження стосовно такого державного підприємства зупиняється до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації (пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»). Справи про банкрутство таких державних підприємств не можуть порушуватися протягом одного року з дня завершення приватизації, а порушені справи підлягають закриттю (частина п`ята статті 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).
Отже, включення державою єдиного майнового комплексу державного підприємства до переліку об`єктів приватизації суттєво, на невизначений строк, затягує виконання таким підприємством судового рішення, що, власне, й сталось у цій справі, внаслідок чого стягувач позбавлений можливості отримати гроші на виконання судового рішення, а також не поінформований про можливий термін початку виконання судового рішення та перебуває у стані правової невизначеності.
Єдиний логічний висновок у цій ситуації мав би бути таким, що якщо держава прийняла рішення про приватизацію майна державного підприємства, у зв`язку з чим зупинене виконання таким підприємством судового рішення на невизначений строк, то держава має гарантувати виконання таким державним підприємством судового рішення протягом розумного строку, який би не створював для кредитора надмірного тягаря.
Такий висновок цілком відповідає правовим нормам частин 2, 3 статті 4 Закону № 4901-VI відповідно до яких у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Не пізніше цього строку керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.
В своїх запереченнях державний виконавець не вказував на категоричну неможливість застосування положень Закону № 4901-VI, а лише послалася на те, що будь-які виконавчі дії, зокрема щодо перевірки та звернення на виявлене у боржника майно та кошти, нею не можуть бути проведені саме через зупинення виконавчих проваджень.
За загальним правилом, якщо правова норма надає якесь право або гарантію особам приватного права, то зміст такої норми повинен тлумачитись або буквально або розширено, проте не може тлумачитись звужено. Правозастосовний орган не може шляхом звуженого тлумачення зменшувати обсяг наданих законодавцем прав або гарантій.
Нормами статей 1, 2, 4 Закону № 4901-VI держава надала кредиторам будь-яких державних підприємств гарантії виконання нею рішень судів, за якими боржниками є державні підприємства, якщо вони самі не виконають їх протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, надаючи такі гарантії держава не поділяла державні підприємства за видами, категоріями чи іншими ознаками.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Тому суд вважає, що вимога, яка сформульована у скарзі щодо зобов`язання державного виконавця скасувати постанови про зупинення вчинення виконавчих дій, як просить боржник, є некоректною, поновлення порушеного права боржника може відбутися шляхом скасування судом оскаржуваних постанов.
Відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. ст. 260-261, 353-354, 450-452 ЦПК України, суд,-
Скаргу ОСОБА_2 на рішення та дії заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 29.08.2023 року про зупинення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП №72640118, ВП 72640723, ВП 72640852 - задовольнити частково.
Скасувати постанови заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлани Миколаївни від 29.08.2023 про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями № 72640118, № 72640723, № 72640852.
Зобов`язати заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлану Миколаївну поновити порушені права ОСОБА_2 шляхом поновлення виконавчих проваджень № 72640118, № 72640723, № 72640852 з примусового виконання виконавчих документів № 335/1954/23 від 02.08.2023, виданих Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя.
В задоволенні решти вимог скарги відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Повне судове рішення складено 19.12.2023.
Суддя: О.О. Романько