Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Лемак О.В.,

за участі секретаря судового засідання Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання недійним договору про пайову участь,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулися до Ужгородського міськрайонного суду із позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання недійним договору про пайову участь.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 02.03.2020 між ними та виконавчим комітетом Ужгородської міської ради було укладено договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Предметом договору є пайовий внесок замовника (позивачі у справі) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, при здійсненні будівництва об`єкта містобудування, на умовах зазначених цим Договором (п.1.1 Договору).

Вказує, що договір був укладений 02.03.2020 і відповідно до п.5.5 Договору він набуває чинності з моменту підписання сторонами. Таким чином, позивачі вважають, що у позивачів був відсутній обов`язок сплачувати пайовий внесок, а відтак й обов`язок укладати договір.

20.09.2019 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», пунктом 13 якого статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - виключено. Вказаний Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім: пунктів 10-13 розділу І цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2020 року.

Пояснює, що договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 02.03.2020 року на момент його укладення суперечив вимогам Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», що керуючись ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зазначає, що посадовими особами ВК Ужгородської міської ради, ще до укладення спірного договору, було повідомлено позивачів про те, що укладення такого договору є обов`язковою та беззаперечною передумовою для прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_1 . Отже, позивачі були вимушені укласти договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Вважають, що укладення такого договору, в якому серед умов є сплата позивачами суми в розмірі 522258,02 грн., є вкрай не вигідним для позивачів і якби вищевказаний об`єкт можна було здати в експлуатацію без його укладення, то позивачами такий договір б не укладався, а відтак на підставі ч.1 ст. ст.233 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

На підставі вищевикладеного, просить суд: визнати недійсним договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, укладений 02.03.2020 між виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання повідомлені належним чином, водночас від їх представника - адвоката Пайда М.І., надійшла до суду заява, в якій просив розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином, відзив на позов не подано,

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 02.03.2020 між Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради в особі заступника міського голови Фартушка Ігоря Івановича та гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , був укладений договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Предметом договору є пайовий внесок замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, при здійсненні будівництва об`єкта містобудування, на умовах зазначених цим Договором.

Згідно з п.1.2 Договору, назва та місце розташування об`єкта містобудування - будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.1 Договору, розмір пайового внеску становить 522 258,02 грн.

Відповідно до частин 1-3, 8-9 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки, у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

З 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими була скасована стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-ІХ від 20 вересня 2019 року (надалі - Закон № 132-ІХ) договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Таким чином, спірний договір був укладений 02.03.2020, тобто після припинення дії положення яке зобов`язувало забудовників брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (01.01.2020 року), в зв`язку із виключенням ст. 40 із Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IXвід 20.09.2019 року.

Верховний Суд у постанові від 30.07.2020 у справі №909/1143/19 зазначає, що з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», які скасовують статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та, відповідно, із скасуванням статті 40 Закону Положення про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста не відповідає нормам вказаного Закону.

У постанові від 30.09 2020 року у справі №902/4442/19 Верховний Суд вказує, що з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Помилковими є твердження скаржника щодо необхідності врахування приписів Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 29.07.2011 №5/14, ухваленого на виконання вимог ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності", оскільки у зв`язку із скасуванням обов`язку забудовників сплачувати пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, зазначене положення не відповідає нормам закону та правильно не взято до уваги судами попередніх інстанцій.

Подібний висновок викладено і в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2022 у справі №909/1135/19.

З цього слід зробити висновок, що договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 02.03.2020 року на момент його укладення суперечив вимогам Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», що керуючись ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім цього, відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230, 233 Цивільного кодексу України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

За змістом ст. 233 Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 Цивільного кодексу України), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б такий правочин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.07.2022 року по справі № 910/9626/20.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що посадовою особою виконавчого комітету Ужгородської міської ради, ще до укладення спірного договору, було повідомлено позивачів про те, що укладення такого договору є обов`язковою та беззаперечною передумовою для прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_1 .

З цього можна дійти висновку, що для прийняття вищевказаного об`єкта в експлуатацію та оформлення на нього права власності, позивачі були вимушені укласти договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Таким чином, з метою не допущення порушення як строків введення такого об`єкта в експлуатацію, так і домовленостей між позивачами та третіми особами, які виявили намір придбати в такому об`єкті нерухоме майно, позивачами 02.03.2020 року було укладено з виконавчим комітетом Ужгородської міської ради спірний договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Згідно умов вказаного договору, розмір пайового внеску, який повинні були сплатити позивачі складав 522258,02 грн.

З цього слідує, що укладення такого договору, в якому серед умов є сплата позивачами суми в розмірі 522258,02 грн., є вкрай не вигідним для позивачів і якби вищевказаний об`єкт можна було здати в експлуатацію без його укладення, то позивачами такий договір б не укладався.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 у справі №910/19020/17 зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач і третя особа укладали договори пайової участі під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення позивачем оспорюваних договорів неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже, укладаючи оспорювані Договори пайової участі позивач і третя особа не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, а відтак, наведені обставини у сукупності є підставою визнання таких Договорів пайової участі недійними».

В ухвалі від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/10794/19 Верховний Суд зазначив про обгрунтованість висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач за зустрічним позовом і третя особа уклали Договір під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Без укладення цього договору неможливо було б ввести об`єкти в експлуатацію чи порушувались би права третіх осіб (інвесторів). Отже укладаючи Договір, позивач за зустрічним позовом не діяли вільно, а укладення таких договорів не відповідало їх волі, відтак наведені обставини у сукупності є підставою визнання такого Договору недійсним.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 02.03.2020 року укладено позивачами під впливом тяжких для них обставин та на вкрай невигідних умовах, а тому такий договір у відповідності до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, оцінюючи подані сторонами докази та вищевикладені обставини справи вважає, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву - задовольнити.

Визнати недійсним договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, укладений 02.03.2020 між виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення 13 листопада 2023 року.

Головуюча О.В. Лемак