КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7132/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

установив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Київський бронетанковий завод» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу відповідача від 27 серпня 2022 року №727К її звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України: у зв`язку з втратою довір`я до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, про що 27 серпня 2022 року у трудовій книжці зроблено запис №10.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки не є матеріально відповідальною особою в розумінні КЗпП України.

В серпні 2022 року з керівництвом відповідача досягнуто згоди про звільнення «за угодою сторін», про що позивач вказала в заяві.

Обґрунтовуючи строк звернення до суду позивач вказує, що не отримувала копії оскаржуваного наказу, крім того посилається на продовження дії строку на час карантинних обмежень.

Зважаючи на обставини викладені в позові позивач вважає, що позов поданий у визначений законом строк.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 27 серпня 2022 року №727К про звільнення позивача, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток та моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд неправильно встановив, що ОСОБА_1 належить до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності.

Виконання операцій, що пов`язані з безпосереднім обслуговуванням грошових цінностей, не становило основний зміст трудових обов`язків ОСОБА_1 , і виконання нею указаних дій не мало і не могло мати відповідальний і підзвітний характер.

Крім цього, жодних винних дій ОСОБА_1 в межах спірних правовідносин ніколи не вчиняла.

Доказів протилежного відповідач разом із відзивом не надав, а лише безпідставно зазначив про наявність вини у діяннях позивача.

При цьому, наявні в матеріалах справи матеріали службового розслідування не доводять, що ОСОБА_1 вчинила ті чи інші винні дії.

Висновки службового розслідування спростовуються доданими до них матеріалами.

В контексті недоведеності відповідачем того, що ОСОБА_1 вчинила в межах спірних правовідносин винні дії, особливу увагу звертає на те, що відповідно до п. 2 резолютивної частини висновку від 26 серпня 2022 року за результатами проведення службової перевірки, рекомендовано керівництву підприємства ініціювати притягнення до відповідальності начальника АГ ОСОБА_1 за безконтрольне та нецільове використання коштів, нарахованих ОСОБА_2 на підставі цивільно-правових угод за виконання ним робіт за період з 01 червня 2020 року по 30 червня 2022 року.

Натомість, матеріали службової перевірки не містять жодних договорів та первинних документів до цих договорів за період з 01 червня 2020 року по 31 грудня 2021 року.

Також, суд першої інстанції на думку апелянта дійшов помилкового висновку про пропуск нею строку позовної давності.

Так, в оскаржуваному рішенні суд неправильно встановив ту обставину, що 14 вересня 2022 року позивач отримала і трудову книжку і витяг з наказу про звільнення, оскільки 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 отримала тільки трудову книжку, тоді як відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку отримала від відповідача трудову книжку, яку відповідач надіслав рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

З відповідного запису в отриманій трудовій книжці позивач дізналася про підставу звільненні і про дату та номер відповідного наказу.

Проте, зазначає, що копію самого наказу про звільнення відповідач позивачу так і не надіслав і не вручив будь-яким іншим способом.

Суд першої інстанції неправильно встановив, що з листом від 07 вересня 2022 року №1832/95 (який ОСОБА_1 отримала 14 вересня 2022 року) відповідач направив позивачу і трудову книжку і витяг з наказу про звільнення.

Отже, ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду із позовом.

Просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним і скасувати наказ ТОВ «Київський бронетанковий завод» від 27 серпня 2022 року №727К про звільнення 27 серпня 2022 року ОСОБА_1 з посади начальника адміністративно-господарського відділу у зв`язку з втратою довіри як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності.

Поновити з 28 серпня 2022 року ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративного-господарського відділу ТОВ «Київський бронетанковий завод».

Стягнути з ТОВ «Київський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 серпня 2022 року по день постановлення рішення суду у цій справі.

Стягнути з ТОВ «Київський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Київський бронетанковий завод» подало відзив, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 як начальнику адміністративно-господарського відділу підпорядковувались підрозділи: господарської дільниці, їдальні, гуртожитку, пункту охорони здоров`я.

Лише ОСОБА_1 вирішувались питання відносно матеріальних цінностей, що були предметом відання підпорядкованим їй підрозділам:

- визначалась наявність потреби у проведенні робіт;

- визначалась особа, яка буде здійснювати ремонтні роботи;

- від її імені як Замовника підписувались цивільно-правові угоди та договори;

- визначався об`єм та перелік робіт;

- затверджувались кошториси на виконання робіт;

- здійснювалось безпосереднє прийняття виконаних робіт.

Саме на підставі прийнятих ОСОБА_1 робіт ТОВ «КБТЗ» здійснювало оплату таких робіт.

Все це в сукупності підтверджує безпосереднє обслуговування товарних цінностей і як наслідок - грошових.

В ході проведення службової перевірки від 12 серпня 2022 року, призначеної наказом відповідача №215-ВР0 були виявлені цивільно-правові угоди та цивільно-правові договори, а також акти приймання-передачі та кошториси по цим угодам і договорам в період з січня 2022 року по липень 2022 року з ознаками фіктивності.

Предметом договорів та угод було виконання ремонтних робіт, в основному, холодильного обладнання.

Виконавцем по договорам зазначався ОСОБА_2 , а замовником - начальник АГВ ОСОБА_1.

Однак, ОСОБА_2 роботи за договорами не виконував, договори та угоди з ним були укладені з метою отримання готівкових коштів.

Цивільно-правові договори, акти приймання-передаі та кошториси по ним підписувались з однієї сторони ОСОБА_3 (дружиною ОСОБА_2 ) як виконавцем та з другої сторони ОСОБА_1 як замовником.

Кошти, отримані ОСОБА_2 за договорами, спочатку отримувались ОСОБА_3 та передавались в готівковій формі ОСОБА_1 .

Пізніше, приблизно з середини 2021 року, ОСОБА_3 передала банківську картку ОСОБА_2 , на яку перераховували кошти за договорами і угодами, ОСОБА_1 .

Остання користувалася банківською картою ОСОБА_2 та здійснювала знімання готівкових коштів з цієї картки.

Вважає, що повноваження ОСОБА_1 та вчинені нею дії прямо свідчать про її винні дії при обслуговуванні грошових і товарних цінностей, що є кваліфікуючими ознаками для підстав звільнення по п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Щодо пропуску апелянтом строку позовної давності, зазначило, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

У зв`язку з відсутністю на роботі ОСОБА_1 в день звільнення трудова книжка та наказ про звільнення їй вручені не були.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 29 серпня 2022 року, ТОВ «КБТЗ» 07 вересня 2022 року разом із супровідним листом направило трудову книжку та наказ про звільнення на вказану у заяві адресу.

Лист з додатками був направлений поштовим відправленням №948, яке було направлене рекомендованим повідомленням про вручення.

Відповідно до реєстру №58 на кореспонденцію, зданої в п/з 02093 від 07 вересня 2022 року ОСОБА_1 було надіслано супровідний лист №1832/93, наказ №727К та трудова книжка.

Звертає увагу на те, що супровідним листом №1832/93 було зазначено, які документи надсилаються, а саме трудова книжка та наказ про звільнення.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення відправлення було отримано ОСОБА_1 особисто 14 вересня 2022 року, про що свідчить її підпис.

Будь-яких звернень про відсутність документів, зазначених у супровідному листі до ТОВ «КБТЗ» від ОСОБА_1 не надходило.

Так як ОСОБА_1 отримала наказ №727К від 27 серпня 2022 року про звільнення та трудову книжку 14 вересня 2022 року то строк звернення до суду за вирішенням трудового спору починає обчислюватися саме з 14 вересня 2022 року, а тому суд першої інстанції правомірно застосував строки позовної давності.

Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 серпня 2011 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем на різних посадах.

Наказом від 17 серпня 2012 року №163 Державне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод» перейменовано в Державне підприємство «Київський бронетанковий завод».

Наказом від 21 лютого 2022 року №95 Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» перейменовано в ТОВ ««Київський бронетанковий завод».

Наказом від 01 червня 2020 року №111 позивач переведена на посаду начальника адміністративно-господарського відділу відповідача.

Наказом в.о. директора Підприємства №215-ВР від 12 серпня 2022 року призначена службова перевірка за актом можливого привласнення грошових коштів, належних Підприємству окремими працівниками адміністративно-господарського відділу.

Згідно висновку службової перевірки встановлено факт безконтрольного та нецільового використання грошових коштів Підприємства бухгалтером їдальні ОСОБА_4 та начальником адміністративно-господарського відділу ОСОБА_1.

Відповідно до п.1 наказу в.о. директора підприємства №238-ВР від 27 лютого 2022 року матеріали зазначеної службової перевірки підлягають направленню до правоохоронних органів для прийняття відповідного рішення щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідувань з метою проведення досудового розслідування та перевірки встановлених фактів.

01 вересня 2022 року копії зазначених матеріалів направлені до правоохоронних органів, розпочато кримінальне провадження за ч.4 ст.191 КК України №0002861.

18 серпня 2022 року позивач звернулась з письмовою заявою до в.о. директора відповідача про її звільнення за угодою сторін, з 19 серпня 2022 року.

Наказом відповідача від 27 серпня 2022 року №727К позивача звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України: у зв`язку з втратою довір`я до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, про що 27 серпня 2022 року у трудовій книжці зроблено запис №10.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки не є матеріально відповідальною особою в розумінні КЗпП України.

Відповідач доводи позивача не визнає та вказує, що посада відповідача передбачала обслуговування грошових та товарних цінностей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є недоведеним та необґрунтованим, оскільки відповідачем при звільненні позивача не було допущено порушення норм трудового права.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі того, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що позивач є матеріально відповідальною особою, що на працівника поклали обов`язки з обслуговування грошових, товарних чи культурних цінностей.

Вказані обставини підтверджуються положенням про АГВ, затвердженого наказом по підприємству від 27 серпня 2020 року №176, яке передбачає: п.2.1 - здійснення керівництва роботою підпорядкованих підрозділів: їдальні, гуртожитку, господарського відділу, пункту охорони здоров`я; п.4.7 - організовувати облік майна, здійснювати контроль за його правильною експлуатацією та ремонтом; п.4.36.2 - не використовувати свої посадові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою отримання неправомірної вигоди або для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке майно або кошти підприємства в приватних інтересах; п.7.5 - АГВ несе відповідальність за правильне використання грошових і матеріальних коштів, виділені кошторисом на господарсько-побутове забезпечення усіх підрозділів підприємства.

Оскільки позивач перебуваючи на посаді керівника адміністративно-господарського відділу здійснювала безпосереднє прийняття «виконання робіт» по цивільно-правовим угодам із ОСОБА_4 шляхом підписання актів прийому передачі, визначення вартості робіт, їх оплату, вказані обставини підтверджують безпосереднє обслуговування позивачем товарних цінностей, як наслідок грошових.

Отже, позивач є матеріально відповідальною особою.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, а також не узгоджуються з дослідженими у справі доказами, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені статтями 40,41 КЗпП України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Для розірвання трудового договору із зазначеної підстави потрібна наявність таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують такі цінності під звіт.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03 квітня 2019 року (справа №752/7994/17), від 20 березня 2019 року (справа №320/7547/17).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати:

1) чи становить виконання операцій, пов`язаних із таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача;

2) чи носить виконання ним указаних дій відповідальний підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

В контексті викладених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не є матеріально-відповідальною особою в розумінні КЗпП України.

Так, Положенням №35 про адміністративно-господарський відділ, яке впроваджене наказом по підприємству від 27 серпня 2020 року №176 і затверджене директором відповідача 27 серпня 2020 року, яке згідно з п.1.7 одночасно є посадовою інструкцією начальника адміністративно-господарського відділу, свідчить, що позивач як працівник не відноситься до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності.

Положення №35 свідчить, що виконання операцій, які пов`язані з обслуговуванням цінностей, не становить основний зміст трудових обов`язків позивача, і, відповідно, свідчить, що виконання позивачем вказаних дій не носить відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

При цьому, договору про повну чи часткову індивідуальну чи колективну матеріальну відповідальність між позивачем і відповідачем укладено не було.

Жодних винних (умисних та/або необережних) дій ОСОБА_1 , в межах спірних правовідносин не вчиняла, докази протилежного матеріали справи не містять.

Видаючи наказ про звільнення позивача з роботи у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї, відповідач діяв всупереч вимогам чинного трудового законодавства, оскільки, позивач не відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності; договору про повну чи часткову індивідуальну чи колективну матеріальну відповідальність між позивачем і відповідачем укладено не було, докази вчинення позивачем у межах спірних правовідносин винних (умисних та/або необережних) дій матеріали справи не містять.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов хибного висновку про те, що позов є недоведеним та необґрунтованим.

У межах спірних правовідносин, із урахуванням ст.235 КЗпП України, ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 27 серпня 2022 року №727К, поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, 19 липня 2022 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, важливих змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Положення ч.1,2 ст.233 КЗпП України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП).

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02 грудня 2020 року (справа №751/1198/18).

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення.

У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

По справі встановлено, що 07 вересня 2022 року листом №1832/93 відповідач направив позивачу трудову книжку та витяг з наказу про звільнення, які нею отримані 14 вересня 2022 року під особистий підпис, тоді як позов подано до суду поштою, дата оформлення 26 грудня 2022 року.

Відтак позивачем безпідставно пропущено строк звернення до суду, визначений Законом.

З клопотанням про поновлення строку установленого статтею 233 КЗпП України, позивач не звертався і доказів поважності його пропущення не надав.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, однак при зверненні до суду пропустив строк позовної давності, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.

Відтак, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 28 червня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана