КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1371/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», Комунального товариства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ларичева Валерія Вікторовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року в складі судді Плахотнюк К. Г.,

встановив:

22.05.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), назву якого 01.12.2022 змінено на Акціонерне товариство «Сенс Банк» ( далі - АТ «Сенс Банк»), Комунального товариства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» (далі - КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району») про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позов мотивовано тим, що 21.08.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/141 згідно з яким банк надав, а позивачка отримала грошові кошти у користування в межах ліміту в сумі 50 000 доларів США.

21.08.2007 між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 38-02/1119/1, за яким в заставу (іпотеку) передано нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

02.05.2018 державним реєстратором КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київська обл. Поповою О. В. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про те, що власником квартири АДРЕСА_1 , є АТ «Укрсоцбанк».

Державна реєстрація проведена всупереч вимогам законодавства України та під час дії встановленого Законом України від 03 червня 2014 року №1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ( далі- Закон №1304-VІІ) мораторію на примусове відчуження предмета іпотеки.

Іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки за вартістю, яка була визначена на підставі оцінки, проведеної з порушенням вимог ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

З урахуванням викладено, просила : визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40912743 від 03.05.2018 14:10:31, винесене ОСОБА_4 , КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району»; скасувати реєстраційний запис про право власності №25978778, від 02.05.2018 10:48:14, внесений ОСОБА_4 , КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська обл.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

28.10.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Ларичев В. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Звертає увагу на застосування судом першої інстанції неактуальної судової практики Верховного Суду, викладеним в постановах від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц.

Актуальними висновками щодо застосування положень Закону України №1304-VІІ містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року справі № 644/3116/18-ц, а також від 06 листопада 2020 року у справі № 524/10011/17.

Так, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України №1304-VІІ право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України №1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Звертає увагу, що суд першої інстанції взагалі не надав оцінки тому факту, що відповідачі також порушили положення ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки повноваження державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О. В. на момент вчинення оскаржуваних реєстраційних дій розповсюджувались на публічні послуги з державної реєстрації в межах Київської області, а не міста Києва.

Оцінка предмета іпотеки здійснена з порушенням вимог ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ларичев В. В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Гуйван І. В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 серпня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №38-05/3/141, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США з кінцевим терміном погашення до 20 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 21 серпня 2007 року укладено іпотечний договір №38-02/1119/1, посвідчений приватним нотаріусом Мироник О. В., згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності н а житло, виданим 13 лютого 2007 року Відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації, згідно із розпорядженням (наказом) №32397 від 13 лютого 2007 року.

У пункті 4.5.3. іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і є частиною договору.

02 травня 2018 державним реєстратором проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

На підставі передавального акта від 15 жовтня 2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» стало АТ «Альфа-Банк».

01.12.2022 до Державного реєстру банків внесено запис щодо зміни найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки від 21.08.2021, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Банком, передбачав застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , як наслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

При цьому положення Закону №1304-VІІ не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), оскільки звернення стягнення на спірну квартиру здійснено не у примусовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року ( справа №759/5454/19), Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» ( далі - Закон №898-ІV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

В даній справі жодних заперечень з приводу направлення банком на адресу іпотекодавців письмової вимоги про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором з відповідним попередженням про наслідки невиконання позивачем висловлено не було.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У цій справі судом встановлено, що згідно з висновком про вартість майна, складеним суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» 20 березня 2018 року, мета оцінки - для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, ринкова вартість квартири на 20 березня 2018 року складала 1 149 408 грн, тобто зазначений висновок складений за місяць до переходу права власності на спірну квартиру.

За встановленими у цій справі обставинами, позивачка не надала доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не надала суду власного звіту про оцінку спірного майна.

Посилання в апеляційній скарзі на допущені відповідачами порушення ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки є необґрунтованими, оскільки вказана обставина не була предметом заявлених позовних вимог.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 липня 2023 року ( справа №759/5454/19), залишаючи без змін постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, якою визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 листопада 2018 року та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк», дійшла наступного висновку.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону №1304-VІІ не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховую, що квартира АДРЕСА_2 , яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 01 серпня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у державного реєстратора Попової О. В. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

З огляду на те, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер, право позивача порушене тим, що право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), та таке майно не було відчужено до третіх осіб (тобто не відбулось неодноразове відчуження спірного нерухомого майна), то належним та ефективним способом захисту відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» може бути скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Щодо позовних вимог до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) дійшла висновку про те, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Зміст і характер відносин між учасниками цієї справи та встановлені судом обставини справи свідчать про те, що спір виник саме з АТ «Сенс Банк» щодо порушення права власності на спірну квартиру.

Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та запису про право власності підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно, з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 114, 40 грн та в дохід держави судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в сумі 1 409,60 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ларичева Валерія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Сенс Банк" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр розвитку та інвестицій Васильківського району" Попової Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 40912743 від 03.05.2018 14:10:31.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис про право власності №25978778 від 02.05.2018 10:48:14, внесений державним реєстратором Комунального підприємства "Центр розвитку та інвестицій Васильківського району" Поповою Олександрою Валеріївною.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Центр розвитку та інвестицій Васильківського району" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства " Сенс Банк" ( ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 114,40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства " Сенс Банк" ( ) в дохід держави судовий збір в сумі 1 409,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.12.2023.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук