КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року місто Київ

справа №756/202/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Жука М.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив:

в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В обґрунтування вимог посилався на те, що з 03 вересня 1994 року він перебуваву зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано 07 березня 2018 року.

Вказував, що під час перебування у шлюбі, 29 березня 1996 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на ім`я ОСОБА_4 .

Зазначав, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, а тому він звернувся з позовом до суду.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано: за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5500 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував наявні боргові зобов`язання, які існують у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за договором позики від 15 грудня 2015 року.

Вказувала, що у зв`язку з тим, що позика ОСОБА_4 не була повернута у строки, 30 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики (справа №756/7412/19).

Зазначала, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року в рамках справи №756/7412/19 було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що внаслідок прийняття Оболонським районним судом міста Києва рішення від 15 квітня 2021 року про поділ майна подружжя у вигляді квартири, відбулося зменшення майна ОСОБА_4 , яке має забезпечувати можливість та реальність виконання судового рішення у справі №756/7412/19 про стягнення з ОСОБА_4 боргу як з боржника за договором позики в разі його ухвалення на користь кредитора ОСОБА_1 .

Вважає, що суд першої інстанції фактично своїм рішенням вирішив питання про матеріально-правові інтереси ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року закрито. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року скасовано, а справу №756/202/21 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду особа, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 03 вересня 1994 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбіз ОСОБА_4 , який було розірвано 07 березня 2018 року.

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 1996 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на ім`я ОСОБА_4 , що також підтверджується витягомз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 квітня 2021 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, а тому він звернувся з позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами у 1996 році, коли діяв Кодексу про шлюб та сім'ю України

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. А тому, з урахуванням визнання відповідачем ОСОБА_4 позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року, представник особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилалася на те, що суд першої інстанції фактично своїм рішенням вирішив питання про матеріально-правові інтереси ОСОБА_1 , оскільки не врахував наявні боргові зобов`язання, які існують у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за договором позики від 15 грудня 2015 року.

Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року зазначив, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження у справі, не звернув уваги на те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення боржником сплати боргу, а сторони у цій справі, здійснюючи поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Таким чином, доводи ОСОБА_1 потребують дослідження та перевірки з метою об`єктивного та неупередженого розгляду цієї справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність, а позичальник прийняла грошові кошти в розмірі 533 957 грн., що за домовленістю сторони вважали еквівалентом 22770 доларів США, строком до 15 червня 2016 року включно.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики, у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 888 587,70 грн. заборгованості за договором позики від 15 грудня 2015 року (справа №756/7412/19).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі №756/7412/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_4 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року у розмірі 686 986,21 грн.

ОСОБА_1 вважає, що внаслідок прийняття Оболонським районним судом міста Києва рішення від 15 квітня 2021 року про поділ майна подружжя у вигляді квартири, відбулося зменшення майна ОСОБА_4 , яке має забезпечувати можливість та реальність виконання судового рішення у справі №756/7412/19 про стягнення з ОСОБА_4 боргу як з боржника за договором позики.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як вбачається зі Звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем ОСОБА_5 ринкова вартість об`єкта оцінки - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 станом на 16 листопада 2023 року становить 1 644 704 грн.

Отже, вартість 1/2 частини спірної квартири складає 822 352 грн., що є більшою сумою, ніж розмір заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 , який встановлений рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі №756/7412/19.

Доказів про те, що отримані ОСОБА_4 за договором позики кошти використано в інтересах сім`ї, а отже у позивача ОСОБА_3 виник будь-який обов`язок по виконанню зобов`язань за таким договором, як солідарним боржником, ОСОБА_1 надано не було.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати ОСОБА_4 заборгованості за договором позики є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: