Справа № 453/1038/23
№ провадження 2/453/347/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2023 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.;

за участі секретаря судового засідання Трембач М.М.;

в судовому засіданні беруть участь:

представник позивача ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_4 22 червня 2023 року звернулась до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за Договором позики у розмірі 10 000 (десять тисяч) євро, що відповідно до національного курсу НБУ на день позики становить 278 482 (двісті сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят дві) гривні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19 серпня 2019 року вона надала відповідачу, який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивача ОСОБА_5 , грошові кошти у розмірі 10 000 євро. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики відповідачем надано розписку, копія та оригінал якої містяться в матеріалах справи. У зв`язку з тим, що у встановлений в розписці строк грошові кошти відповідачем не повернуто, позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 26 червня 2023 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Судове засідання призначено на 14 вересня 2023 року.

У поданому 21 липня 2023 року відзиві на позовну заяву представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, наголосивши, крім іншого, на недоліках позовної заяви. Зокрема, звернув увагу на те, що підпис в позовній заяві не відповідає підпису ОСОБА_4 в паспорті громадянина Україна. Просив постановити ухвалу, якою залишити позовну заяву ОСОБА_4 бех руху, а після усунення недоліків відмовити у задоволенні позову. При цьому, посилався на ненадання позивачем жодних доказів на підтвердження факту передачі нею коштів відповідачу.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - залишено без руху з підстав, викладених в ухвалі, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Після усунення позивачем недоліків у встановлений строк, судове засідання призначено на 28 листопада 2023 року.

В судовому засіданні 28 листопада 2023 року оголошено перерву до 15 грудня 2023 року.

Представник позивача адвокат Дмитрович Н.В. в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві. Додатково наголосила, що розписка, як борговий документ, є чинною, з позовом про визнання такої недійсною відповідач не звертався.

Представник відповідача адвокат Горох В.В. проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач, будучи допитаним в якості свідка, показав, що мати його колишньої дружини, ОСОБА_4 , перебувала на заробітках в Республіці Італія, звідки пересилала грошові кошти, які зберігалися в їх з дружиною житлі. Дійсно, суму, про стягнення якої позивач звернулась до суду, було витрачено ними, спільно з дружиною у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, на побутові потреби. Факт написання розписки не заперечив, уточнивши, що зробив це на прохання дружини з метою збереження шлюбу.

Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, допитавши в якості свідка відповідача ОСОБА_2 , заслухавши думку представників сторін в судових засіданнях, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ч.ч. 2, 3 цієї ж статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.

Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України та означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів позивачем відповідачу. Зокрема, як вбачається з розписки, датованої 19 серпня 2019 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) євро ОСОБА_4 , позичені в неї терміном на 3 (три роки). Повну суму зобов`язався повернути до кінця обумовленого терміну. Вказану розписку написано відповідачем власноручно.

ОСОБА_2 свого зобов`язання не виконав, грошові кошти ОСОБА_4 у визначений в розписці термін не повернув. Факт власноручного написання розписки, так само як і факт витрачання грошових коштів у зазначеній сумі, які зберігалися у помешканні відповідача та його дружини, ОСОБА_2 , будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, не заперечив. Щодо тверджень відповідача про те, що вказані кошти були ним витрачені спільно з дочкою позивача на побутові потреби, а також щодо мотивів написання розписки, суд оцінює такі критично, оскільки дійсність розписки, як боргового документа, відповідачем в судовому порядку не оспорювалась, належних доказів того, що волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, суду не надано. Крім того, суд звертає увагу і на те, що з огляду на факт перебування відповідача в шлюбі з дочкою позивача на момент написання розписки від 19 серпня 2019 року, а також зважаючи на факт наступного розірвання шлюбу, мотиви відповідача щодо написання розписки і особисті відносини між сторонами не входять до предмету доказування у даній справі і, в будь-якому випадку, не спростовують підтвердженого відповідачем в судовому засіданні факту витрачання грошових коштів позивача у сумі, вказаній ним власноручно у розписці, яка, серед іншого, містить зобов`язання відповідача повернути кошти до кінця обумовленого трирічного терміну, тобто до 19 серпня 2022 року.

В силу до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання грошей.

Розписка від 19 серпня 2019 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_4 терміном на три роки в якості позики та зобов`язання повернути їх до кінця обумовленого терміну відповідає зазначеним вимогам.

В силу статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе за договором позики від 19 серпня 2019 року зобов`язання, тому на вимогу позикодавця повинен сплатити суму боргу у розмірі 10 000 (десять тисяч) євро, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 784, 90 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 10 000 (десять тисяч) євро. боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 2 784 (дві тисячі сімсот вісімдесят чотири) гривні 90 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий суддя В.Я. Курницька