Провадження № 2/369/388/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27.06.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/15840/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «Таліон Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір позики, проте, ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає, що укладений правочин підлягає визнанню недійсним.

Позивачка вказує на те, що оспорюваний правочин не був нею підписаний у передбаченому законом порядку, а також відповідачем не дотримані вимоги закону щодо форми договору. Також позивачка зазначає, що кредитор не повідомив їй інформацію, обов`язок з повідомлення якої передбачений частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування, частинами 2, 3 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 переконана, що такі дії відповідача мають ознаки нечесної підприємницької практики, оскільки відповідачем встановлено непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання боржником зобов`язань за договором. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що договір позики має ознаки кредитного договору, а отже згідно з вимогами законодавства у договорі мала бути зазначена ціна договору та сукупна вартість кредиту.

Враховуючи вищенаведене позивачка просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Таліон Плюс».

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 05 лютого 2021 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року № 690 на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_2 та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді ОСОБА_2 від здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматизований розподіл та призначено судді Фінагеєвій І. О.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 20 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено договір № за допомогою , за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало ОСОБА_1 кредит на суму 25 560,00 грн строком на 126 днів, а ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кредит та сплатити відсотки у розмірі 336,72% річних.

Згідно з паспортом споживчого кредиту до Договору № 719954682 від 20 січня 2020 року орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) становила 44 627,44 грн, орієнтовані витрати за кредитом 19 067,44 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Так позивачка вважає, що її право як споживача на отримання послуги з кредитування порушене відповідачем шляхом встановлення несправедливих умов кредитного договору, а саме вимог про стягнення комісії та надмірної компенсації за невиконання зобов`язання за кредитним договором.

Щонайперше, суд зобов`язаний перевірити суб`єктивний склад правовідносин.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у цій справі клопотань про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд першої інстанції вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні, вимоги задовольнили. До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Так позивачкою подано позов до ТОВ «Таліон Плюс».

Водночас в матеріалах справи міститься договір від 20 січня 2020 року № 719954682, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», про надання кредиту у розмірі 25 560,00 грн строком на 126 днів зі сплатою за користування кредиту у розмірі 336,72 відсотків річних.

З поданої копії договору вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» розташоване за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 15Б, поверх перший. Зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером 38569246.

Водночас, згідно з копії довіреності ТОВ «Таліон плюс» вбачається, що вказана юридична особа зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером 39700642.

За змістом статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Отже, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є окремою юридичною особою, яка може самостійно брати участь у цивільних правовідносинах.

Позивачем не надано до суду доказів того, що між відповідачем ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» існують договірні правовідносини та визначено розподіл обсягу прав та обов`язків між ними за оспорюваним договором від 20 січня 2020 року № 719954682.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки протилежною позивачці стороною за оспорюваним договором є не зазначене відповідачем ТОВ «Таліон плюс», а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» позикодавець, який дав позивачці кредит та на користь якого мають бути повернуті грошові кошти та сплачені відсотки за користування кредитом.

Крім того, суд зауважує, що позивачкою не надано і доказів на підтвердження розподілу обов`язків між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за оспорюваним кредитним договором. Такі обставини дають підстави для висновку про відсутність договірних правовідносин між вищевказаними юридичними особами, а отже не дозволять визнати ТОВ «Таліон Плюс» належним відповідачем у спорі про визнання недійсним договору від 20 січня 2020 року № 719954682, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупност і, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Фінагеєва