Справа № 214/1521/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/1521/22 за позовною заявою Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення,-

Представники: від позивача адвокат Морозова О.С., Нофенко Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Морозова О.С., діючи в інтересах АТ «Криворізька теплоцентраль», звернулася до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією 21 грудня 2021 року (а.с.12) (надійшла до суду 28 лютого 2022 року), в якій просила суд стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року в загальному розмірі 24 427 грн. 10 коп., інфляційні втрати 2529 грн. 22 коп., 3% річних 1 258 грн. 89 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 2270 грн. 00 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , де власником житлового приміщення, а відповідно й споживачем послуг є ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 24 427 грн. 10 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме інфляційні втрати 2529 грн. 22 коп., 3% річних 1 258 грн. 89 коп. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає, а звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 04 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.16).

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач ОСОБА_1 через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву 08 червня 2022 року (а.с.22-30). У задоволенні позовних вимог відповідач просила відмовити повністю як за пропуском строку позовної давності, пропуском строку пред`явлення вимоги до неї як спадкоємиці, так і за недоведеністю надання їй таких послуг з огляду на відсутність договірних відносин. Свої заперечення проти пред`явлених до неї вимог мотивувала тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» не надано доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 була фактичним споживачем послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 протягом періоду з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року. Натомість вона фактично значиться зареєстрованою та проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , а тому не могла бути споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи, що питання фактичного користування послугами входить до предмету доказування у справі та має істотне значення для її вирішення, в той час як адреса її проживання є відмінною від адреси, за якою обліковується заборгованість, тому вважає, що не повинна нести відповідальність за її виникнення. Договір про надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 між нею та АТ «Криворізька теплоцентраль» не укладався. До того ж власником цієї квартири вказаний ОСОБА_2 , який знятий з реєстраційного обліку 25 листопада 2018 року, інший власник або споживач за цією адресою не зареєстровані, на підтвердження чому надано довідку АТ «Криворізька теплоцентраль» б/н та дати видачі. Натомість представник позивача одночасно долучає інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 жовтня 2021 року про те, що з 20 січня 2020 року власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є вона, ОСОБА_1 . Відповідач зауважує, що вказані докази є суперечливими між собою, а тому їй не зрозуміло, чому позивач, знаючи про зміну власника квартири, не зазначив про це у довідці по особовому рахунку. Окремо відповідач висловила свої зауваження стосовно того, яким чином АТ «Криворізька теплоцентраль» отримало її персональні дані з огляду на те, що згоду на їх отримання та розповсюдження відповідач не надавала. Також відповідач вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року заявлено з пропуском строку позовної давності, який вона просить застосувати. Крім того, протиправним вважає нарахування заборгованості після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в той час як ОСОБА_1 є його спадкоємицею. Оскільки позивач не пред`явив до неї вимоги з дотриманням строку, встановленого ст.1281, ст.1282 ЦК України, який є преклюзивним, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Зазначила, що про спадкоємство після смерті ОСОБА_2 позивачеві було достеменно відомо із інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно від 13 жовтня 2021 року, сформованої представником АТ «Криворізька теплоцентраль», однак вимоги заявлено з пропуском строку, а тому позивач позбавлений права вимоги до неї як спадкоємиці.

05 липня 2022 року через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_1 надійшов ще один відзив з аналогічними запереченнями з попереднім відзивом (а.с.42-50).

12 липня 2022 року представник позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» подала відповідь на відзив (а.с.52-55).

Ухвалою суду від 17 січня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори копій матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_2 (а.с.92-93). Затребувані відомості надійшли на адресу суду 16 лютого 2023 року (а.с.101-135).

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження у справі не вживались.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_3 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 про свою участь в судовому засіданні не заявила. Суд неодноразово викликав її в судове засідання для надання пояснень по справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями, довідками про доставку повістки за допомогою СМС в АСДС КП «Д-З». Однак відповідач жодного разу за викликом суду не з`явилась, обмежившись поданням відзивів.

Зважаючи на викладене, з урахуванням характеру спору, тривалості перебування справи у провадженні суду, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності учасників справи з урахуванням їх позиції та за обсягом наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши позицію учасників справи, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак і споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб опалення за даною адресою в силу дії тягаря утримання майна.

Житлове приміщення належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2020 року, виданого державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В. Право власності зареєстроване за ОСОБА_1 20 січня 2021 року, запис про право власності №35104353, що слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7). Фактично ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 - з 09 липня 2019 року (а.с.15), а протягом періоду з 07 вересня 2016 року по 28 вересня 2017 року значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.114).

Попереднім власником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_2 , на ім`я якого оформлено особовий рахунок № НОМЕР_1 . При цьому ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку з 25 листопада 2018 року у зв`язку зі смертю. Квартира належала йому на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ВСІ №086887 від 16 серпня 2005 року 2/3 частки, та на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 14 травня 1996 року 1/3 частка (а.с.7, 116-зворот, 117-зворот, 119-120). На момент смерті ОСОБА_2 за однією адресою ніхто з ним зареєстрованим не значився (а.с.107-зворот).

Згідно з ч.1, ч.5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм фактичне подання особою в передбачений законом строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини свідчить про прийняття нею спадщини.

Відповідно до ст.ст.608, 1218, 1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців; таким чином відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням.

У силу ч.1 ст.1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Дослідженням матеріалів спадкової справи №555/2018, витребуваної судом із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори (а.с.101-135) встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 30 листопада 2018 року, а.с.107). За життя ОСОБА_2 склав заповіт 01 червня 2018 року, посвідчений нотаріально, за яким усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов`язки, що належатимуть йому на момент смерті, він заповів ОСОБА_1 (а.с.108). Після його смерті із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом звернулися його доньки ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 11 вересня 1997 року, а.с.115) із заявою 18 січня 2019 року та ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане повторно 17 лютого 2010 року, а.с.112-зворот) 10 грудня 2018 року. Оскільки при відкритті спадкової справи було виявлено наявність заповіту на користь ОСОБА_1 , тому ОСОБА_5 подала заяву про відсутність наміру його оскаржувати в судовому порядку (а.с.106-зворот). 20 січня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.133). Цього ж дня державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134).

Таким чином, набувши права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач також і успадкувала права та обов`язки спадкодавця ОСОБА_2 , у тому числі зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, наданих позивачем до цієї квартири за життя ОСОБА_2 як попередньому одноособовому власникові та споживачеві таких послуг, що входять до обсягу прийнятої відповідачем спадкової маси. Відтак, незалежно від того, коли отримала відповідач свідоцтво про право на спадщину, здійснила реєстрацію права власності на успадковане нерухоме майно, вона має належним чином утримувати майно, адже незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві саме з часу відкриття спадщини.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємець відповідає за боргами спадкодавця в межах реальної вартості успадкованого ним майна.

Отже, заборгованість ОСОБА_2 як попереднього власника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , нарахована до моменту його смерті тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , входить до складу спадщини та ОСОБА_1 як єдина спадкоємиця за заповітом відповідає за цими боргами в межах реальної вартості успадкованого нею майна. Що стосується заборгованості, нарахованої після 25 листопада 2018 року відповідальність за неї ОСОБА_1 несе як власник в силу тягаря утримання майна.

Посилання відповідача на той факт, що вона не є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки фактичнозареєстрована за іншою адресою, а тому не повинна відповідати за зобов`язаннями перед АТ «Криворізька теплоцентраль» з погашення заборгованості за послуги з централізованого опалення, суд відхиляє як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки належність їй квартири на праві власності зобов`язує, зокрема, по його утриманню та нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг незалежно від місця фактичного проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14.

Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 не укладався, але житлово-комунальні послуги за об`єктом надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Як визначено ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2017 року по 2021 рік, позивач нараховував за об`єктом: АДРЕСА_1 плату за надані послуги з теплопостачання, виходячи із встановлених тарифів, показів загальнобудинкового лічильника на тепло та опалювальної площі житлового приміщення 46,90 кв.м., відсутності пільг, субсидії, однак ні ОСОБА_2 за життя, ні ОСОБА_1 після його смерті як дійсний власник квартири кошти за вказані послуги належним чином не сплачували, внаслідок чого за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року виникла заборгованість в розмірі 24 427 грн. 10 коп.

Як слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.8), в межах заявленого періоду було сплачено у червні 2018 року 200 грн. та у вересні 2020 року 200 грн. із фактично нарахованих 24 930 грн. 45 коп. При цьому, станом на листопад 2017 року по особовому рахунку обліковувалась переплата 103 грн. 35 коп.

Докази звернення ОСОБА_1 та попереднього власника житлового приміщення ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку з претензіями щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей та перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим у матеріалах справи відсутні.

У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України.

Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що сума заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року розрахована вірно та складає 24 427 грн. 10 коп., що підтверджується розрахунком (а.с.8), який суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки здійснений з урахуванням актів, які є підтвердженням факту надання послуг, Тарифів на теплову енергію, затверджених Постановами НКРЕ, діючих в окремі періоди нарахування вартості спожитих послуг, опалювальної площі житлового приміщення, показів лічильника на те, та з відображенням інформації про рух платежів по особовому рахунку споживача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», в той час як стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, власного контррозрахунку не проведено, у зв`язку з чим суд вважає, що наданий позивачем письмовий доказ відповідає вимогам ст.95 ЦПК України.

При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунку, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат 2 529 грн. 22 коп. та 3% річних від простроченої суми боргу 1 258 грн. 89 коп. вважає вірним (а.с.9, 9-зворот).

Враховуючи, що відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на власника приміщення та членів його сім`ї, які проживають в цьому приміщенні та є споживачами таких послуг, та з огляду на те, що між відповідачем і позивачем існували фактичні договірні відносини,суд дійшов висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов договору та наявність підстав для стягнення з неї заборгованості за надані послуги з централізованого опалення.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку пред`явлення до неї вимоги за борговими зобов`язаннями після смерті ОСОБА_2 суд залишає поза увагою, оскільки вони є безпідставними та ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм права та дійсних обставин. Оскільки відповідач зволікала з оформленням права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично отримавши свідоцтво про право на спадщину 20 січня 2020 року, та не повідомляла про зміну власника житлового приміщення АТ «Криворізька теплоцентраль», як і не зверталась з приводу переоформлення особового рахунку, тому позивач об`єктивно не міг знати про це. Оскільки фактично про спадкоємство позивач дізнався з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13 жовтня 2021 року, сгенерувавши довідку, а позов пред`явив до ОСОБА_1 до суду шляхом направлення засобами поштового зв`язку 21 грудня 2021 року, тому визначений ст.1281 ЦК України строк не пропущено.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами, з огляду на таке.

Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Частиною 1 статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Як встановлено судом, в межах заявленого у позові періоду з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року мали місце 2 платежі: у червні 2018 року 200 грн. та у вересні 2020 року 200 грн., які зважаючи на розміри нарахувань не переривали перебіг позовної давності за кожним окремим платежем. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 21 грудня 2021 року відповідно до штемпелю поштового відділення на конверті, а заборгованість заявлено за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2021 року, тому суд приходить до висновку про дійсність пропуску позивачем трирічного строку позовної давності до вимог по заборгованості, нарахованих до 21 грудня 2018 року.

Відтак, оскільки відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності, а позивач подав позов з порушенням вказаного строку, суд, керуючись приписами ч.4 ст.267 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 21 грудня 2018 року по 31 липня 2021 року (в межах заявлених вимог), відмовивши в задоволенні позовних вимог за період з 01 листопада 2017 року по 20 грудня 2018 року включно.

Судом перевірено правильність поданого позивачем розрахунку заборгованості та встановлено, що заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 21 грудня 2018 року по 31 липня 2021 року складає в розмірі основного боргу 17 601 грн. 10 коп., інфляційні втрати 1649 грн. 59 коп., 3% річних 740 грн. 44 коп., а загалом 19 991 грн. 13 коп.?

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме на суму вимог 19 991 грн. 13 коп.

Що стосується приписів п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строку позовної давності у зв`язку з введенням карантину, то суд не вбачає підстав для їх застосування у даному випадку з огляду на таке.

Дійсно, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п.12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, остання постанова №383 прийнята Кабінетом Міністрів України 25 квітня 2023 року, якою продовжено на всій території України карантин до 30 червня 2023 року.

У п.12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена ст.ст.257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12 березня 2020 року. Відтак суд вважає, що у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати до 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, позовна давність є пропущеною, незалежно від введення карантину.

Окремо слід зауважити, що відповідно до Закону України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» пункт 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Отже, у сукупності наведене свідчить, що суд може поновити строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини пропуску такого поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями.

До набрання чинності Законом № 540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (у тому числі встановленої ст.ст.257, 258 ЦК України) у зв`язку із запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Тобто цей Закон містить нову норму, яка врегульовує суспільні відносини, що не були раніше унормовані і фактично виникли лише із запровадженням карантину відповідно до Постанови № 211. Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року. При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12 березня 2020 року до 02 квітня 2020 року (до набрання чинності Законом № 540-ІХ) фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати.

Таким чином, суд вважає, що сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне продовження строку позовної давності, який в рамках спірних правовідносин сплинув ще задовго до запровадження карантину (20 грудня 2018 року), без наведення позивачем негативних обставин, які були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій раніше.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1611 грн. 70 коп. пропорційно частині задоволених вимог (71%).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 21 грудня 2018 року по 31 липня 2021 року в загальному розмірі 19 991 грн. 13 коп.?, з яких: основного боргу 17 601 грн. 10 коп., інфляційні втрати 1649 грн. 59 коп., 3% річних 740 грн. 44 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» 1611 грн. 70 коп. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Відомості про сторін:

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, буд.1.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України рішення у справі складено 20 червня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко