ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4340/23 Справа № 208/772/19 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової - Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року у справі № 208/772/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином (суддя першої інстанції Івченко Т.П.), -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, яку в подальшому було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 липня 2013 року позивачем за договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Продавцем за вказаним договором виступала особа, як власник спірного майна, ОСОБА_4 .

Ціна покупки квартири складала 8900 доларів США, які у приміщенні нотаріальної контори дочка позивача, ОСОБА_5 передала особисто ОСОБА_1 , яка фактично була організатором цієї угоди.

Згодом позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто за пів року до продажу від його імені спірної квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року задоволено позов ОСОБА_6 , спадкоємця померлого ОСОБА_4 , до позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

За фактом шахрайських дій при продажі квартири було відкрито кримінальне провадження і проведено досудове розслідування, в якому позивача було визнано потерпілим та цивільним позивачем.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 358 КК України. На підставі ст. 70 ч. 1 КК України останній було призначено міру покарання у вигляді позбавлення волі до 3 років 6 місяців. Вказаним вироком було задоволено цивільний позов позивача та з ОСОБА_1 на його користь стягнуто 238520 грн. на відшкодування матеріальної шкоди і 20 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2018 року вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року скасовано. ОСОБА_1 звільнено від покарання за скоєнні злочини на підставі п.п. 2, 3 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності і кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 384 КПК України.

Однак, позивач зазначає про те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності і закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від покарання не є реабілітуючою підставою, а тому не може бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності за матеріальну та моральну шкоду, що заподіянні в результаті вчинення злочину.

Позивач зазнав значних душевних страждань, усвідомлюючи, що став об`єктом таких дій, що витратив всі свої накопичення для того, щоб придбати квартиру для сім`ї своєї дочки, на користь якої він 04.10.2014 року здійснив відчуження на підставі договору купівлі продажу. Душевні страждання позивачу причиняє й та обставина, що ОСОБА_1 , незважаючи на доведеність її вини і вирок суду, не вважає себе такою, що зобов`язана відшкодувати йому у добровільному порядку завдані позивачу збитки та моральну шкоду.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 246530,00 грн. і на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн, а також покласти на ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2022 року залучено в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , як спадкоємицю за законом, в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_3 в межах цивільної справи № 208/772/19, про стягнення з відповідача ОСОБА_1 246530 грн. 00 коп. на відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Продовжено судовий розгляд цивільної справи № 208/772/19 за позовом ОСОБА_2 , як правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Закрито провадження у цивільній справі № 208/772/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача - 50000,00 грн. 00 коп. на відшкодування завданої моральної шкоди, з підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 246530 грн. 00 коп. - у відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави 2465 грн. 30 коп. - в оплату судового збору.

Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, відмовити в повному обсязі, а також на позивачку покласти судові витрати по справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт посилається на те, що висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 є хибними, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2018 року вирок було скасовано без будь-яких застережень, обвинувачену ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито. В ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2018 року ніяким чином не встановлено наявність вини в діях обвинуваченої ОСОБА_1 . Також, посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 12.09.2022 року, в якій Верховний суд зазначив про те, що «звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття провадження, жодним чином не може підтверджувати винуватість особи».

Також, суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на те, що закриття провадження із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою підставою та враховує, як свідчення наявної вини ОСОБА_1 , разом з тим, в ухвалі Верховного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 203/241/17 зазначено, що «поділ підстав закриття кримінального провадження на реабілітуючі та нереабілітуючі є умовним і нечітким». Схожа позиція міститься і в п. 3.1 рішення Конституційного суду України від 08 червня 2022 року. Чинне законодавство не містить правового регулювання понять реабілітуючі та нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, а тому посилання суду на нереабілітуючу обставину звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, як підтвердження її вини, є хибними та не відповідають обставинам справи.

Крім того, в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2018 року вказано, що судом апеляційної інстанції не надається оцінка доказам вини або відсутності вини ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням, оскільки справа закривається виключно внаслідок спливу строків притягнення останньої до кримінальної відповідальності.

Також, апелянт посилається не те, що по аналогії, будь-яке рішення в рамках цивільного провадження, яке скасовано апеляційною інстанцією не має жодного юридичного приюдиціарного значення, оскільки рішення є скасованим, а тому, суд першої інстанції при ухваленні рішення не повинен був брати за основу вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року, який був скасований апеляційною інстанцією.

Суд першої інстанції в своєму рішенні посилається також на пред`явлення обвинувачення відповідачу ОСОБА_1 та сприймає цю обставину, як таку, що вказує на винність останньої, проте, обвинувальний вирок, який набрав чинності, відносно ОСОБА_1 , відсутній.

Крім того, суд дійшов до помилкового висновку щодо розміру матеріальної шкоди розмір якої становить згідно оскаржуваного рішення 8900,00 доларів США, що в еквіваленті складає 246530,00 грн., оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували такий розмір шкоди.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року цивільну справу №208/772/19 витребувано з суду першої інстанції.

28 березня 2023 року цивільна справа надійшла до апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року, було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року, відкрито апеляційне провадження у справі та надано сторонам строк для подання відзиву.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

10 травня 2023 року від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 28 червня 2023 року позивачка ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою (том № 3, а.с. 78).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 28 червня 2023 року відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том № 3, а.с. 79).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Демінова О.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із частини 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального кругу Кир`як С.А. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 діяв як покупець, а особа, зазначена за договором як то « ОСОБА_4 », як продавець.

За змістом договору, оціночна вартість квартири визначена у розмірі 33582 грн. 00 коп. в рахунок вартості визначеної за договором квартири.

В межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0002143, ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України.

Встановлено, що особа зазначена як ОСОБА_4 на 06 липня 2013 року не міг бути продавцем за вказаним договором, так як станом на 17 грудня 2012 року він є померлим та його смерть була зареєстрована актовим записом № 124 від 23 січня 2013 року.

Фактично ОСОБА_3 за купівлю зазначеної квартири були передані гроші в розмірі 8900,00 доларів США ОСОБА_1 та невстановленій в ході досудового розслідування особі, з якою остання діяла за попередньою змовою.

За наслідком розгляду кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0002143, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України, у кримінальній справі № 208/542/17 провадження № 1-кп/208/118/18, Заводським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області було постановлено вирок від 25 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винуватою у скоєнні пред`явленого обвинувачення за ст. ст. 190 ч.2, 358 ч. 3 та 4 КК України та призначено їй покарання:

- за ч.3 ст. 358 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді 2 років обмеження волі;

- за ст. 190 ч.2 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч.1 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбуття призначеного ОСОБА_1 покарання, рахувати з моменту затримання останньої.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі, стягнувши на його користь з засудженої ОСОБА_1 у якості відшкодування матеріальної шкоди 238520,00 гривень, у якості відшкодування моральної шкоди 20000,00 гривень.

Приймаючи рішення щодо наявності вини у діях ОСОБА_1 , судом було досліджено в тому числі нотаріально посвідчену нотаріусом Іщенко Н.Д. довіреність від 06.12.2012 року, згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 бути його представником з питань оформлення документів на реєстрацію на його ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_1 , копія якої у тому числі була вилучена під час обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_1 , зазначеним речовим доказом та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.07.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбав зазначену квартиру за 33582 гривні; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого потерпілий ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_5 , впізнали ОСОБА_7 як особу яка була присутня при купівлі-продажу квартири 06.07.2013 року, особу яка брала гроші; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого свідок ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_1 як особу яка була присутня при оформленні на її ім`я довіреності від ОСОБА_4 , що мало місце 06.12.2012 року, тобто знала того безпосередньо в обличчя.

Судом в межах кримінального провадження було зроблено висновок, аналізуючи викладене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінюючи кожний доказ з точки їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що вина ОСОБА_1 в судовому засіданні встановлена та підтверджена а її умисні дії вірно кваліфіковано за ст. 190 ч.2 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, за ст. 358 ч.3 КК України як підроблення іншого офіційного документа, який видається організацією, яка має право видавати такі документи, який надає права та звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, ст. 358 ч.4 КК України як використання завідомо підробленого документу.

Разом з тим, відповідно до пояснень ОСОБА_1 , які отримані судом після дослідження всіх матеріалів справи, остання не заперечує факт своєї присутності під час укладання угоди, факт присутності при цьому особи ОСОБА_10 , який представлявся як власник квартири що відчужувалась. На підставі ст. 349 ч.3 КПК України, зазначений факт, що не заперечується сторонами судового провадження, потерпілим та його представником, вважається судом доведеним, таким, що не заперечується учасниками судового розгляду та не підлягає оскарженню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, про те, що в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність вини у діяї ОСОБА_1 , посилаючись на документи, наявні в матеріалах кримінального провадження № 208/542/17 за обвинуваченням ОСОБА_1 , така позиція є хибною, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 липня 2018 року було скасовано без будь-яких застережень, обвинувачену ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрите, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання на те, що ні в резолютивній частині вказаної вище ухвали, ні в мотивувальній частині судом апеляційної інстанції ніяким чином не встановлено наявність вини в діях обвинуваченої ОСОБА_1 , є безпідставним, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених статтями 190 ч.2, 358 ч. 3 та 4 КК України встановлено вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 липня 2018 року.

В ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року вказано, що вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.ч. 3,4 ст. 358 КК України та призначено їй покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців (том № 1, а.с. 3 - 6).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.03.2020 року у справі № 730/67/16-к.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, про те, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини, є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Ухвалою колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2018 року вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року, скасовано. ОСОБА_1 звільнено від покарання за скоєнні злочини на підставі п.п. 2, 3 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності і кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 384 КПК України.

Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності і закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від покарання не є реабілітуючою підставою, а тому не може бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності за матеріальну та моральну шкоду, що заподіянні в результаті вчинення злочину.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги скасований вирок суду в рамках кримінального провадження щодо встановлення суми вартості проданої 06.07.2013 року квартири й при цьому не взяв до уваги документи, котрі вказують на суму коштів, котрі були передані покупцем продавцю (договір купівлі-продажу від 06.07.2013 року та грошова оцінка нерухомого майна), яка складає 33582,00 грн., є безпідставними, оскільки ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року встановлено, що 06.07.2013 року невстановлена особа, назвавшись ОСОБА_4 та в підтвердження цього, надавши приватному нотаріусу Кир`як С.А. паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , уклала договір купівлв-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 (покупець). Сума договору складала фактично 9 тисяч доларів США, які ОСОБА_3 передав в присутності нотаріуса агенту з нерухомості, яка представляла інтереси особи, що назвалась ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (том № 3, а.с. 177).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду № 13 від 25.12.1992 року і № 12 від 03.12.1997 року) передбачено, що право пред`явлення цивільного позову у кримінальній справі належить особі, що зазнала від злочину збитків.

Як вбачається із пункту 7 вказаної вище постанови, у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В. Халаджи

Повний текст судового рішення складений 29 червня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна