Справа № 367/3464/22
Провадження №2/367/2517/2023
28 листопада 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді Третяк Я.М.,
при секретарі - Люліній О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя про поділ спільного майна подружжя,
Позивач звернулася до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій просила суд:
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 жовтня 2004 року у виконкомі Приборжавської сільської ради Іршавського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис №14.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач зазначає, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися, постійно виникали непорозуміння та сварки, що призвело до їх фактичного припинення. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання також було припинено.
23.01.2020 рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області по справі №936/975/ 19 розірвано шлюб, укладений між сторонами. Рішення суду набрало законної сили 25.02.2020.
Крім того, в зв`язку з тим, що відповідач самоусунувся від виконання покладеного на нього обов`язку щодо утримання спільних малолітніх дітей, отримані кошти від свого заробітку використовує для задоволення власних потреб, вважаючи що утримання, виховання та лікування спільних дітей то є особистий клопіт позивача, вона була вимушена 23.08.2022 звернутися до Воловецького районного суду Закарпатської області із позовною заявою про стягнення аліментів.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.09.2022 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М.
Ухвалою суду від 04.10.2022 відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 19.04.2023 закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, 28.11.2023 представником позивача адвокат Манькова М.В. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечив представник позивача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 23.01.2020 у справі №936/975/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Судовим рішенням встановлено, що 03.10.2004 між сторонами укладено шлюб, у виконкомі Приборжавської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, актовий запис № 14.
Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи.
Право власності на зазначене майно було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 60097688 від 27.05.2016.
Угоди про добровільний поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За змістом ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, у т. ч. зарплата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , є складовою частиною придбаного майна за час шлюбу, за кошти подружжя в інтересах сім`ї. Належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та судом не здобуто.
Таким чином, судом встановлено, що вказана квартира набута сторонами за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи встановлені судом обставини про те, що спірна квартира була придбана подружжям в період шлюбу, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованими та доведеними, а тому їх слід задовольнити, та визнати право спільної сумісної власності подружжяОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру під АДРЕСА_4 , загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 52,9 кв.м.
Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою.
Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Оскільки спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, належать їм на праві спільної сумісної власності, тому слід в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_4 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 69, 70, 71 СК України, ст. 247, 258-259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Я.М.Третяк