Провадження № 2/752/1770/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15.06.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Ящук Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором,
у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 440 369,88 грн сплаченого авансу за попереднім договором, 3 % річних у розмірі 16 513,87 грн, інфляційні втрати у розмірі 52 844,39 грн та судові витрати по справі у розмірі 5 751,29 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.10.2019 між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною М.В. Відповідно до умов попереднього договору сторони домовились про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у термін до 30.06.2020. У день підписання попереднього договору позивачем було сплачено відповідачу в якості авансового платежу за основним договором грошові кошти у сумі 385 020,00 грн, що еквівалентно 15 996 доларів США.
Позивач зазначив, що у відповідності до п. 5 попереднього договору купівлі-продажу сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця. Сума, що підлягає поверненню у гривнях еквівалентно 15 996 доларів США за середнім курсом комерційних банків України долару США на день повернення. Оскільки днем повернення коштів мало бути 30.07.2020, тому сума до повернення складала 440 369,88 грн.
Всупереч умовам попереднього договору відповідач не передала у власність позивача спірну квартиру в обумовлений сторонами строк, не здійснила таких дій і у подальшому. Також відповідач не виконала умов попереднього договору в частині повернення авансового платежу.
Оскільки станом на день звернення до суду із цим позовом продавцем порушено умови попереднього договору та прострочено виконання грошового зобов`язання, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми за період з серпня 2020 року по жовтень 2021 року, що становить 16 513,87 грн, та інфляційні втрати у розмірі 52 844,39 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.12.2021 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить задовольнити позов у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Судові повістки, що направлялися на адресу відповідача, про що свідчать конверти з рекомендованими повідомленнями, повернулися до суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Ураховуючи дотримання приписів ст. 128 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Отже, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подачу відзиву не скористалася.
Беручи до уваги зазначене та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до положень ст. 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Судом встановлено, що 01.10.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною М. В. (а.с. 8-9).
Відповідно до умов попереднього договору сторони домовились про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у термін до 30.06.2020 (п.1 Договору).
Відповідно до пункту 4 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, у день підписання попереднього договору позивачем було передано відповідачу, а відповідачем прийнято передоплату в якості авансового платежу за основним договором грошові кошти у сумі 385 020,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 15 996 доларів США.
Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця. Сума, що підлягає поверненню у гривнях еквівалентно 15 996 доларів США за середнім курсом комерційних банків України долару США на день повернення.
Як зазначає позивач, всупереч умовам попереднього договору відповідач не передала у власність позивача з укладенням договору купівлі - продажу вказану квартиру до 30.06.2020. Такі дії продавець не вчинила і у подальшому.
Крім того, всупереч умовам попереднього договору продавець не повернула покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця, тобто до 30.07.2020.
Під час розгляд у справи судом протилежного не встановлено.
У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив суду, що відповідач збудувала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . На зв`язок відповідач не виходить, свої зобов`язання по виконанню умов попереднього договору не виконала, внесений авансовий платіж не повернула.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, серед іншого, договори та інші правочини.
Згідно із вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.
Сталою є практика суду касаційної інстанції про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання
Укладаючи попередній договір про укладення договору купівлі - продажу квартири у пунктах 4 та 5 цього Договору сторони обумовили, що грошові кошти, які передаються покупцем продавцю є саме авансовим платежем, який підлягає поверненню покупцю у разі невиконання продавцем зобов`язань щодо передачі у власність позивачу предмету договору (квартири).
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Положеннями ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку ( у певний термін ) укласти договір в майбутньому ( основний договір ) на умовах, встановлених попереднім договором.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Отже, таким чином між позивачем та відповідачем була укладено саме нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири, що відповідає вимогам наведених норм ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов`язується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму.
Оскільки договір купівлі-продажу квартири між позивачем та відповідачем укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші в розмірі 440 369,88 грн є авансом, який підлягає поверненню покупцю з урахуванням вимог п. 5 попереднього договору, оскільки днем повернення коштів мало бути 30.07.2020.
Крім цього, слід зазначити, що у попередньому договорі, укладеному між позивачем та відповідачем прямо вказане, що «Покупець» передав, а «Продавець» прийняла передоплату у вигляді авансу (п. 4 Договору).
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що, відповідач відповідно до умов укладеного між сторонами попереднього договору виконала його умови, натомість судом встановлено, що відповідач ухилилася від укладання основного договору , авансовий платіж покупцю не повернула, чим порушила п. 5 попереднього договору.
Таким чином, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передана позивачем відповідачу грошова сума не має обов`язкових ознак, характерних завдатку, а тому вона є авансом, який підлягає поверненню позивачу, із зазначених підстав.
За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_2 допустила безпідставне ухилення від укладення основного договору та зобов`язана повернути ОСОБА_1 отриманий від нього авансовий платіж у розмірі, який сторони погодили п. 5 попереднього договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 904/312/18, аналіз приписів частини 2 статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що відповідальність боржника за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування кредитором на суму грошового боргу індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми настає у разі невиконання або несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання перед кредитором.
Нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання перед позивачем, наявні підстави для нарахування на суму основного боргу та стягнення із відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат.
Відповідно до зазначеного у позовній заяві розрахунку ціни позову, 3 % річних від простроченої суми, за період з серпня 202 року по жовтень 2021 року, складає 16 513,87 грн, а інфляційні втрати від простроченої суми складають 52 844,39 грн.
З врахуванням викладено, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати від простроченої суми, у зазначеному позивачем розмірі. Вказаний розрахунок стороною відповідача не спростовано, а тому суд бере його до уваги.
Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, наступне.
Рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 визначено, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст.ст. 12,13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.

Вказані позивачем причини завдання йому моральної шкоди, спричинені поведінкою відповідача, об`єктивно не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 23, 1167 ЦК України, тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі становлять 5 751,29 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму авансу за попереднім договором в розмірі 440369,88 гривень, 3% річних в розмірі 16513,87 гривень, інфляційні втрати в розмірі 52844,39 гривень, судовий збір в сумі 5751,29 гривень.

В частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, на підставі заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя