ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4929/23 Справа № 199/9384/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Мовшович Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та Товариства з обмеженої відповідальності «Дніпро-Агро Юс» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування завданих збитків (суддя першої інстанції Приходченко О.С.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та Товариства з обмеженої відповідальності «Дніпро-Агро Юс» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування завданих збитків, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір оренди № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпро-Агро Юс» та припинити зобов`язання за ним на майбутнє; зобов`язати ТОВ «Дніпро-Агро Юс» звільнити нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути його ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за актом приймання-передачі; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 збитки у розмірі 91 712 грн. 50 коп., стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки у розмірі 91 712 грн. 50 коп., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки у розмірі 91 712 грн. 50 коп., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та Товариства з обмеженої відповідальності «Дніпро-Агро Юс» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування завданих збитків задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Агро Юс» (, юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, буд. 3, кв. 4).

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) відмовлено.

Стягнуто з відповідачів судовий збір у розмірі 192,10 грн, з кожного.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу. в якій зазначила, що договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року та Акт приймання-передавання майна до нього, вказані документи не підписувала, грошові кошти за Договором не отримувала, вважає договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17.11.2017 року та Акт приймання-передавання майна б/н від 17.11.2017 року підробним.

Також наголошує, на тому, що додаткового угода була підпиана її представником ОСОБА_5 , який її не повідомляв про вчинення даного правочину.

ОСОБА_1 просила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року змінити, а саме мотивувальну частину, в частині того, що ОСОБА_1 не було укладено Договору оренди нежитливого приміщення № 17/2017 від 17.11.2017 року, Акту та Додаткової угоди до нього) та резолютивну частину виклавши її у редакції: «Визнанати недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Агро Юс» (, юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, буд. 3, кв. 4)»

Від ТОВ «Дніпро-Аго Юс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що вона необґрунтована та не підлягає задоволенню, оскільки відповідачка позовів до суду про визнання договорів або додаткових угод недійсним з приводу непідписання або неналежних повноважень представника при їх підписанні не подавала, що унеможливлює встановлення відповідних фактів ОСОБА_1 , із самостійними позовними вимогами не зверталась.

Товариство просило оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив, в якому вона вказує, що про існування договору оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17.11.2017 року та Акту приймання-передавання майна б/н від 17.11.2017 року їй відомо не було, дізналась після отримання позовної заяви та доданих до неї документів 25.05.2020 року.

Вказує, що саме в цьому судовому процесі, слід доводити, що Договір, Акт не були укладені, а не звертатися з окремим позовом до суду.

Стосовно посилання у відзиві на підписання додаткової угоди ОСОБА_5 , зазначила, що дані діє не мають наслідків, оскільки Договору до якого укладено Додаткову угоду № 1 не існує.

Учасники справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 403/14561/12 від 15 вересня 2014 року ОСОБА_2 виділено в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 662,8 кв.м., та визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/7 частини зазначеного нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м.; виділено ОСОБА_6 в натурі 1/7 частину комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 251 кв.м., і визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/7 частину нежитлового приміщення; виділено ОСОБА_1 в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 240,4 кв.м., і визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/7 частин нежитлового приміщення; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_1 на комплекс по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

15 грудня 2014 року право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 8114852, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01 (т. 1 а.с 14).

На підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 85, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 240,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, по частини кожному (т. 1 а.с. 18), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 19, 20-21).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року було припинено право власності ОСОБА_2 на частину об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та визнано право власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по 1/12 частині (т. 1 а.с. 22-25), яке було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТОВ «Дніпро-Агро Юс» про припинення права власності та визнання права власності відмовлено (т. 1 а.с. 26-30).

17 листопада 2017 року було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017, факт укладення якого не заперечувався відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , відповідно до умов якого відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» було передано в оренду виробничий комплекс, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заперечуються лише умови договору оренди та редакція договору.

17 листопада 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпро Агро Юс» було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 108-114). Цього ж дня між сторонами було підписано акт прийому-передачі майна (т. 1 а.с. 115-118).

Згідно з п. 1.1 додаткової угоди орендодавці передають, а орендар приймає в строкове платне користування майно (виробничий комплекс), який складається з обладнання: агрегат борошномельний пальцевий НО-3545 Харьковчанка-3000 Плюс, призначений для вироблення борошна та розташований в нежитловому приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Орендодавці є власниками обладнання та приміщення відповідно до договору купівлі-продажу обладнання від 17 листопада 2017 року, та договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 січня 2016 року, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2016 року, РНОНМ 01, яке складає 662 м.кв.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 належить частина нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, та частина нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується матеріалами справи.

Також судом було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи, яку не було проведено експертною установою з об`єктивних причин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час вчинення оспорюваного договору від 17 листопада 2017 року, нежитлове приміщення належить позивачеві та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (по 1/4 частині кожному), та те, що оспарюваний договір оренди №17/2017 від 17 листопада 2017 року був укладений без участі на стороні орендодавця співвласника ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За положеннями статті 759 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина перша статті 760 ЦК України).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина 1 статті 761 ЦК України).

Відповідно до статті 764 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

В Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2017 року було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 17/2017, факт укладення якого не заперечувався відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , відповідно до умов якого відповідачеві ТОВ «Дніпро-Агро Юс» було передано в оренду виробничий комплекс, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заперечуються лише умови договору оренди та редакція договору.

17 листопада 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 який діяв на підставі довіреності від 08.08.2016 року (т.2 а.с.33) та ТОВ «Дніпро Агро Юс» було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нежитлового приміщення № 17/2017 від 17 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 108-114). Цього ж дня між сторонами було підписано акт прийому-передачі майна (т. 1 а.с. 115-118).

В апеляційній скарзі відповідачка заперечує факт укладання договору оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17 листопада 2017 року, та вказує, що спірний правочин вона не підписувала, проте апеляціний суд вважає, що дані твердження є безпідставнимим та недоведеними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази подачи позову про визнання даного договору недійсним.

У відповіді на відзив відповідачка зазначила, що про спірні документи дізналась лише після отримання позовної заяви по вказаній справі, але також будь-яких дій на спростування факту укладення нею договору не надала. Слід зазначити, що обраний відповідачкою спосіб захисту своїх прав не є правомірним, оскільки вимоги апеляційної скарги про виключення її з мотивувальної та резолютивної частині рішення, не роблять будь-яких правових наслідків в межах даної справи, оскільки факт укладання спірного договору між відповідачами спростовано не було, про намір оскаржити даний договір відповідачка не заявляла ні в суді першої а ні в апеляційній інстанції.

Крім того, заявлені в апеляційній скарзі вимоги не були предметом розгляду справи у суді першої інстанції, по суті відповідачка ставить питання про зміну вимог котрі нею не заявлялись.

Відповідачкою не було наведено підстав не звернення до суду з позовом про визнання правочинів недійсними чи некладеними.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та суд не вбачає підстав для його скасування.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанціїпід час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 28 червня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи