КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 754/5876/21
Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення способу участі батька у вихованні доньки, визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року,

встановив:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом про усунення перешкод щодо участі та спілкуванні з дитиною.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з із зустрічним позовом про встановлення способу участі батька у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 травня 2023 року первісний та зустрічний позови було задоволено частково, визначено місце проживання дитини разом з матір`ю та визначено спосіб участі батька у вихованні дитини.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року вирішено питання про судові витрати, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в ході розгляду справи, в розмірі 33 500 грн. та витрати на правничу допомогу, понесені після ухвалення рішення, в розмірі 7 500 грн., посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просила додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що орієнтовний розмір судових витрат складає 11 000 грн.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 було зазначено, що попередній розрахунок судових витрат становить 20 000 грн. Також ОСОБА_2 було вказано про попередній орієнтовний розмір судових витрат в розмірі 20 000 грн. при зверненні до суду із зустрічним позовом.

03 травня 2023 року за участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 судом першої інстанції було ухвалено рішення про часткове задоволення вимог первісного та зустрічного позовів.

03 травня 2023 року від ОСОБА_4 надійшла заява, у якій представник ОСОБА_1 зазначала про свій намір подати до суду розрахунок витрат на правничу допомогу. Відповідний намір було висловлено і ОСОБА_3 в судовому засіданні.

10 травня 2023 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу. Заявник вказувала, що нею було понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 33 500 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 у серпні 2021 року було подано копії: Договору № 135-30/07/21 про надання правової допомоги від 27.07.2021; Додатку №1 від 09.08.2021 до Договору № 135-30/07/21 про надання правової допомоги від 30.07.2021; Акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 09.08.2021 до Договору №135-30/07/21 про надання правової допомоги від 30.07.2021; Квитанцію про сплату юридичних послуг від 11.08.2021 в розмірі 20 000 грн.

Разом із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу від 08 травня 2023 року представником ОСОБА_2 було надано також копію Додатку №2 від 30.07.2021 до Договору № 135-30/07/21 про надання правової допомоги від 30.07.2021; Акту №2 приймання-передачі наданих послуг від 09.08.2021 до Договору №135-30/07/21 про надання правової допомоги від 30.07.2021 всього на 13 500 грн.

08 червня 2023 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла заява про поновлення строку на подання доказів на підтвердження розміру витрат, які були понесені ОСОБА_1 на оплату правничої допомоги, а саме копії Договору щодо надання правової допомоги від 21 березня 2021 року, Акту здачі - приймання наданих правових послуг від 08 червня 2023 року, а також Тарифів на надання юридичних послуг. Вартість наданих ОСОБА_1 послуг складає 30 000 грн.

12 липня 2023 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано доповнення до заяви про стягнення витрат на правову допомогу, відповідно до якої зазначено про понесення додаткових витрат на правничу допомогу у зв`язку з участю її представника у двох судових засіданнях, написання заперечення проти заяви про стягнення витрат на правову допомогу та доповнення до заяви про стягнення витрат на правову допомогу. На підтвердження вказаних обставин надала Акт №3 приймання-передачі наданих послуг від 09.06.2023 до Договору №135-30/07/21 про надання правової допомоги від 30.07.2022 на загальну суму 7 500 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року вирішено питання про судові витрати, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що первісний та зустрічний позови було задоволено частково, а тому враховуючи складність справи та обсяг наданої правничої допомоги обом сторонам, визначив розмір витрат на правничу допомогу по 10 000 грн. на користь кожної зі сторін.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно було взято до уваги надані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу і не враховано те, що ОСОБА_2 було фактично понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 33 500 грн. та 7 500 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 . Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення суду.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України судові витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції вірно виходив з того, що судові витрати було понесено обома сторонами справи і за наслідками розгляду первісного та зустрічного позову було ухвалено рішення про часткове їх задоволення.

Визначаючи суму відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Визначення розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню, в розмірі по 10 000 грн. з кожного відповідає вказаним критеріям.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги процесуальну поведінку ОСОБА_1 та його представника щодо участі в судових засіданнях також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки питання зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами не вирішувалось. Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 зверталась до суду з вмотивованими клопотаннями про визнання дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та вжиття щодо нього заходів процесуального примусу.

Саме по собі посилання скаржника на неявку ОСОБА_1 та його представника в судові засідання не можу бути підставою для покладення на нього усих судових витрат, понесених ОСОБА_2 , враховуючи часткове задоволення позовів.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді