Справа №173/906/23
Провадження №2/173/375/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

при секретареві Салтиковій С.І

за участю: представника позивача - адвоката Романовської Т.М.

представника відповідача - ОСОБА_1 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження , в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу освіти «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконним наказу № 70-к/тр від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку та зобов`язати і виплатити середній заробіток, -

В С Т А Н О В И В:

06.04.2023 року до суду звернувся позивач ОСОБА_2 , з позовом про визнання незаконним наказу № 70-к/тр від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку та зобов`язати і виплатити середній заробіток до відповідача, КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради»

07.04.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 31.05.2023 року.

20.05.2023 року від в відповідача надійшов відзив на позовну заяву .

31.05.2023 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20.06.2023 року

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України .

20.06.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до заявлених вимог за поданою позовною заявою позивач просить визнати незаконним наказ № 70-к/тр від 19 липня 2022 року КЗО Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 , вчителю історії КЗО Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» та зобов`язати КЗО Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» нарахувати і виплатити йому середній заробіток з 19.07.2022 року

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: з 11.02.2000 року по теперішній час він працює на посаді вчителя історії в КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» наказ № 41 від 11 .02.2000 року, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 11.02.2000 року. За наказом № 48 від 20.05.2020 року КЗО «Верхньодніпровський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради» було перейменовано на КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради»

З 24.02.2022 року він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, у військовій частині НОМЕР_2 , наказ № 29, що підтверджується довідкою № 2072 від 02.08.2022 року.

Відповідно до витягу з наказу № 237 від 19.09.2022 року ОСОБА_2 , стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 вересня 2022 року № 119-РС - солдатом резерву взводу резерву рядового складу військової частини НОМЕР_4 , вважати таким, що 19 вересня 2022 року справи та посаду здав, виключити із списків військової частини НОМЕР_2 і вибув до нового місця служби у м. Дніпро Дніпропетровської області.

Відповідно до витягу з наказу № 211 від 21.09.2022 року ОСОБА_2 , призначено Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 вересня 2022 року № 119-РС на посаду солдата резерву 1 взводу резерву рядового складу 1 роти резерву А7222, н.п. Федорівка з 21 вересня 2022 року, зарахувати до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 .

Згідно довідки №2079 від 17.11.2022 року він дійсно перебуває на військовій службі та призваний по мобілізації у частині НОМЕР_4 м. Дніпро з 21.09.2022 року.

Про те, що заробітна плата за місцем роботи йому не нараховується він дізнався, коли на його картковий рахунок із заробітної плати з серпня місяця 2022 року перестали надходити кошти. Копію наказу про припинення виплат він не отримував і його зміст йому невідомий.

Після чого він почав звертатись із запитами як до КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» так і до інших установ щодо правомірності припинення нарахування йому середнього заробітку. Але позитивної відповіді не отримав.

Вважає, що зупинення нарахування йому середнього заробітку за місцем роботи є незаконним та таким. що суперечить положенням ч. 2 ст. 57 ЗУ «Про освіту», а засоби позасудового врегулювання позитивних результатів не надали, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала за підставами, викладеними у позовній заяві. Також пояснила, що змін до ст. 57 ЗУ «Про освіту» не вносилось, тому припинення нарахування її довірителю середнього заробітку є незаконним.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, згідно яких пояснив, що позивач дійсно був мобілізований з березня місяця 2022 року до лав ЗСУ. З березня по 19 липня 2022 року позивачеві нараховувся та виплачувався середній заробіток за основним місцем роботи. Потім були внесені зміни до чинного законодавства, відповідно до яких припинялись виплати середнього заробітку за основним місцем роботи. Тому оспорюваний наказ є правомірним, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2 , з 11.02.2000 року по теперішній час працює на посаді вчителя історії в КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради» наказ № 41 від 11 .02.2000 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_5 від 07.07.1997 року.

За наказом № 48 від 20.05.2020 року КЗО «Верхньодніпровський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради» було перейменовано на КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради»

З 24.02.2022 року позивач перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, у військовій частині НОМЕР_2 , наказ № 29, що підтверджується довідкою № 2072 від 02.08.2022 року.

Відповідно до витягу з наказу № 237 від 19.09.2022 року ОСОБА_2 , стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 вересня 2022 року № 119-РС - солдатом резерву взводу резерву рядового складу військової частини НОМЕР_4 , вважати таким, що 19 вересня 2022 року справи та посаду здав, виключити із списків військової частини НОМЕР_2 і вибув до нового місця служби у м. Дніпро Дніпропетровської області, що підтверджується копією витягу з наказу.

Відповідно до витягу з наказу № 211 від 21.09.2022 року ОСОБА_2 , призначено Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 вересня 2022 року № 119-РС на посаду солдата резерву 1 взводу резерву рядового складу 1 роти резерву А7222, н.п. Федорівка з 21 вересня 2022 року, зарахувати до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 , що підтверджується копією витягу з наказу.

Згідно довідки №2079 від 17.11.2022 року позивач дійсно перебуває на військовій службі та призваний по мобілізації у частині НОМЕР_4 м. Дніпро з 21.09.2022 року, що підтверджується копією довідки.

До 19 липня 2022 року позивачеві нараховувся та виплачувався середній заробіток за основним місцем роботи. Потім нарахування та виплата середнього заробітку за основним місцем роботи була припинена, що позивач вважає неправомірним та звернувся до суду за захистом прав.

Так, частиною 2 статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно доч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 48 Конституції України передбачає, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (Закон № 2232- XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій статті 119: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022, отже з 19.07.2022 частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Твердження позивача, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», слід зберігати середній заробіток та місце роботи є помилковими.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Суд зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший-другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа про податки) від 05.04.2001 №3-рп/2001).

У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II«Прикінцеві положення». Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28 січня 2016 року № 955 зі змінами від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019, Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Разом із тим, слід зазначити, що Урядом прийнято постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №3252 не визначено особливостей застосування норм частини 3 ст. 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Законом №3252 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом №2352 слід зберігати лише місце роботи (посаду).

Відтак, із моменту набрання чинності Законом №2352 не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 справа № 620/6043/22, в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 справа № 160/12670/22, в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2022 справа № 520/6407/22.

Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2352 не визначено особливостей застосування норми частини 3 ст. 119 КЗпП відносно певної категорії працівників тому числі і працівників, на яких поширюється дія ЗУ «Про освіту», відповідно з дня набрання чинності Закону за мобілізованими працівниками зберігатиметься лише робоче місце і посада.

Оскільки закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом.

Отже, підсумовуючи все вищенаведене та враховуючи, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади, суд приходить до висновку, що наказ КЗО «Верхньодніпровська спеціальна школа» Дніпропетровської обласної ради» № 70-к/тр від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 , є законним та передбачені Законом підстави для скасування цього наказу і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року та нараховувати і виплачувати його в подальшому задоволенню не підлягають.

Відтак , дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позвач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 12 ЗУ «Про судовий збір», а судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_6 ,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до Комунального закладу освіти «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ 20198381, юридична адреса: 51600 вул. Гагаріна, 14 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання незаконним наказу № 70-к/тр від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_6 ,зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , вчителю історії Комунального закладу освіти «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради», , юридична адреса: 51600 вул. Гагаріна, 14 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області, та зобов`язати Комунальний заклад освіти «Верхньодніпровська спеціальна школа «Дніпропетровської обласної ради», , юридична адреса: 51600 вул. Гагаріна, 14 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області, нарахувати і виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_6 ,зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток відмовити

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського Апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 25.06.2023 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 29.06.2023 року

Дата набрання законної сили: 26.07.2023 року