Справа № 453/1433/21 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/2763/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувшив порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного податкового універститету та представника ОСОБА_1 адвоката Лазора Андрія Олеговича на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року в складі судді Ясінського Ю.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного податкового універститету про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду,-

встановив:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Університету державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 30.09.2020 Львівським апеляційним судом винесено постанову, яка набрала законної сили, згідно якої визнано недійсним запис №36 у її трудовій книжці від 16 червня 2017 року, поновлено на роботі з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з Університету на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в сумі 414 860 гривень та 5 000 гривень моральної шкоди, в решті вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 18 травня 2021 року та від 09 серпня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи ОСОБА_2 , відповідно, на постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року - відмовлено.

На заяву від 31.08.2021 позивачка отримала від Універститету Державної фіскальної служби України завірену копію наказу від 02 вересня 2021 року №508-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » та водночас повідомлення про здійснення Університетом перерахунку коштів в повному розмірі.

06 вересня 2021 року Університет державної фіскальної служби України оплатив визначений судом середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 30 вересня 2020 року та моральну шкоду.

Зазначає, що в пункті 2 Наказу №508-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » зазначено, що вважати трудові правовідносини з професором кафедри теорії права та держави Універститету державної фіскальної служби України припиненими з 31.08.2017 у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

З даним пунктом категорично не погоджується, оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, яка набрала законної сили, є невиконаною в частині поновлення її на роботі дотепер, а тому вважає, що з відповідача на підставі ст. 236 КЗпП України підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Враховуючи вище наведене, просила суд задоволити заявлені позовні вимоги та стягнути середній заробіток за затримку виконання рішення суду за період з 01 жовтня 2020 року по 01 вересня 2021 року включно в сумі 115 495 грн. 15 коп.; стягнути з Університету державної фіскальної служби України на її користь 6000 грн. моральнохї шкоди та понесені судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 110833 (сто десять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 66 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2062 (дві тисячі шістдесят дві) гривні 95 копійок.

Рішення суду оскаржили позивачка ОСОБА_1 та відповідач Державний податковий університет.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржує рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у сумі 4 661,49 грн., що складає різницю між заявленою сумою в розмірі 115 495,15 грн. та сумою, яка задоволена судом першої інстанції в розмірі 110 833, 66 грн. та в частині відмови у стягненні моральної шкоди у сумі 5000 грн., що складає різницю між заявленою сумою в розмірі 6000 грн. та сумою, яка присуджена судом першої інстанції.

Позивачка вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним та необгрунтованим через неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справ, неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції правильно встановлено, що в порушення вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення на день розгляду справи, постанова Львівського апеляційного суду від 30.09.2020 про поновлення позивача на роботі відповідачем не виконана. Дані обставини відповідачем не заперечуються.

Однак, при цьому судом першої інстанції було неправильно розраховано середній заробіток за час затримки вконання рішення, відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Так, згідно постанови Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 416 грн. 95 коп. Проте при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, судом для обрахунку використано 5-ти денний робочий тиждень, в той час як суд у у справі №453/1174/17 виходив з того, що кількість робочих днів вимушеного прогулу з 19 червня 2017 по 30 вересня 2020 включно складала 995 робочих днів, що відповідає шестиденному робочому тижню і саме при такому обрахунку обчислив середньоденний заробіток незаконно звільненого працівника.

Враховуючи середньоденну зарплату ОСОБА_1 в сумі 416 грн. 95 коп, шестиденний робочий тиждень, а також період вимушеного прогулу з 01.102020 по 01.09.2021 (277 робочих днів), розмір середнього заробітку складає 115 495 грн. 15 коп. Із цієї суми підлягають вирахуванню податки та інші обов`язкові збори.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн, скаржник вважає такий розмір заниженим, оскільки суд не врахував характер заподіяної моральної шкоди, обсяг моральних страждань позивача, а також їх тривалість, визначив відшкодування з порушенням засад розумності, виваженості і спаведливості, не врахував довготривалий період затримки. Зазначає, що компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року в частині, в якій у задоволенні її позовних вимог відмовлено та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Державний податковий універститет в апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції в достатній мірі не враховано того факту, що в квітні 2021 року відбулась зміна керівництва Університету на підставі наказу Міністерства фінансів України від 28.04.2021 №196-0, в.о. ректора універститету призначена ОСОБА_3 . Відповідно до наказу Університету «Про проведення службового розслідування» від 13.05.2021 №583 та змін до нього від 17.05.2021 №610 комісією проведено службове розслідування з метою встановлення факту подій щодо обставин, викладених в позовних заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також належності виконання посадовими особами своїх обов`язків при прийнятті на роботу до Університету, про що складено акт службового розслідування від 20.05.2021. На основі висовку службового розслідування 30.06.2021 зареєстроане кримінальне провадження №40001224 за ст. ч.1 ст. 190 КК України.

Таким чином, враховуючи всі події, які передували факту поновлення на роботі ОСОБА_1 , вина Університету у затримці виконання рішення суду відсутня. Відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Окрім того, Університет просить врахувати, що в період розрахунку включений період перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Вінницьким державним педагогічним університетом.

Водночас суд частково врахував пояснення представника Університету та врахував п`ятиденний робочий тиждень в Університеті та суми середньоденної заробітної плати відповідача.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року та постановити нове, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 висловила заперечення щодо доводів апеляційної скарги Університету. Вважає їх такими, що не спростовують висновки місцевого суду про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не є підставою для звільнення роботодавця від виконання судового рішення про поновлення на роботі та виплати останньому середнього заробітку на підставі положень ст. 236 КЗпП України.

Відповідачем не наведено обставин та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження об`єктивних обставин, що унеможливлювало б видачу наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання рішення суду.

Незалежно від обставин подальшого працевлаштування, чинним законодавством не передбачено зменшення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, сумарний розмір якого не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа була призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Державного податкового університету задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6статті 3 ЦК України).

Тлумачення якстатті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).

Задвольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що відповідачем судове рішення про поновлення позивача на роботі, а саме постанова Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, яка набрала законної сили, у цивільній справі №453/1174/17, невиконано, а тому суд дійшов висновку, що згідно із ст. 236 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, саме з 01 жовтня 2020 року по 01 вересня 2021року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд врахував, що постановою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, яка набрала законної сили у цивільній справі №453/1174/17, середньоденна заробітна плата позивачи складає 371,29 гривень, а з врахуванням вислуги років (20% від посадового окладу) загальна сума становитиме 110 833,66 гривень. При цьому врахував 264 робочих дні за вказаний період та навів відповідні розрахунки: сума середнього заробітку 371,29 грн. х 264 р.д. = 98020, 56 грн; сума середнього заробітку з урахуванням вислуги років (20% від посадового окладу) 11 місяців х 5824 гривень(оклад) = 64064 гривень х 0.20 = 12812,80 грн. Загальна сума середнього заробітку за вказаний період 98020,56 гривень + 12812, 80 гривень =110 833,66 гривень.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн. суд вважав, що такий розмірі достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивачки.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із статтею 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року завдоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним запис № 36 у трудовій книжці ОСОБА_1 від 16 червня 2017 року.

Поновлено ОСОБА_1 з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16 червня 2017 року.

Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 30 вересня 2020 року в сумі 414 860 гривень 75 копійок.

Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 18 травня 2021 року та від 09 серпня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи ОСОБА_2 , відповідно, на постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, відмовлено.

На виконанні в Ірпінському міському відділі ДВС центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ перебуває зведене виконавче провадження №64547003, до складу якого серд іншого входять виконавчі провадження №63946617 з примусового виконання виконавчого листа №453/1174/17, виданого 13 листопада 2020 року Сколівським районним судом Львівської області про стягнення з Університету державної фіскальної служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 30 вересня 2020 року в сумі 414 860,75 гривень з урахуванням обов`язкових платежів та зборів, які підлягають сплаті з даної суми; №63946714 з примусового виконання виконавчого листа №453/1174/17, виданого 13 листопада 2020 року Сколівським районним судом Львівської області про стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та №63946327 з примусового виконання виконавчого листа №453/1174/17, виданого 13 листопада 2020 року Сколівським районним судом Львівської області про стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь позивача судового збір у розмірі 1866,79 гривень.

На виконання постанови Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України В. Унинець-Ходаківська видано наказ № 508-к від 02 вересня 2021 року, п. 1 якого поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19 червня 2017 року.

06 вересня 2021 року Університет державної фіскальної служби України оплатив визначений судом середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 30 вересня 2020 року та моральну шкоду.

Водночас, у п.2 наказу № 508-к від 02 вересня 2021 року, трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 вирішено вважати припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, у відповідності до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи, позивачка у письмовій формі зверталась до Університету державної фіскальної служби України з проханням змінити зміст п.2 наказу №508-к, де замість зазначеного тексту вказати «внести відповідний запис у трудову книжку про поновлення на посаді професора кафедри теорії права та держави професора, доктора наук з державного управління ОСОБА_1 » та одночасно надіслати проєкт навчального навантаження на 2021-2022 року.

У відповідь Університетом державної фіскальної служби України позивачці скеровано лист, згідно тексту якого, на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, Університетом державної фіскальної служби України видано наказ від 02 вересня 2021 року №508-к «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді».

Надалі Ірпінським МВ ДВС ЦМГУ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 28 грудня 2020 року ВП №60332581 щодо поновлення останнього на роботі, отже Університетом вказану постанову суду було виконано в повному обсязі. Щодо навчального навантаження, то таке з 2021-2022 роки не планувалося, оскільки трудові відносини з ОСОБА_1 припинені з 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Згідно з положеннями ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена норма передбачає обов`язок власника поновити незаконно звільненого працівника шляхом видачі наказу про про поновлення на посаді. Рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення судом.

Така норма закону є імперативною, не допускає будь-яких альтернатив дій відповідача як роботодавця, на існування поважних причин несвоєчасного виконання рішення суду як на підставу звільнення його від відповідальності у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 823/1243/18 (№ К/9901/53944/18) встановлено, що поважними причинами невиконання рішення суду відповідно до норм чинного законодавства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Європейський суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії»). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» № 2132/02 від 13.06.2006, рішення «Ліпісвіцька проти України» № 11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невіддільною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26.04.2005 та у справі «Крищук проти України» від 19.02.2009).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц (провадження № 61-11510св18).

Оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 30.09.2020 в справі 453/1174/17 в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі підлягала негайному виконанню, однак виконана відповідачем лише 02.09.2021, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання цього рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачкою доведено факт порушення її прав, який виразився у несвоєчасному виконанні рішення суду про негайне її поновлення на роботі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського апеляційного суду від 30.09.2020 по справі 453/1174/17 за період з 01.10.2020 по 01.09.2021.

Разом з тим, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд в достатній мірі не врахував доводи позивачки та встановлений судовим рішенням (постановою Львівського апеляційного суду від 30.09.2020) розмір середньоденного заробітку).

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Згідно із п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30.09.2020 встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача складає 371,29 гривень, а з врахуванням вислуги років (20 % від посадового окладу) 416 грн. 95 коп. При цьому визначаючи такий розмір, суд апеляційної інстанції виходив зі штатного розпису Університету державної фіскальної служби України. Щодо кількості робочих днів (995), то така кількість розрахована з враухванням шестиденного робочого тижня.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також наданий стороною позивачки розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, який не спростований відповідачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно зробив свій розрахунок, виходячи з кількості 264 робочих дні, що призвело до невірного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому порушене право позивача підлягає захисту в повному обсязі.

Зважаючи на викладене, рішення суду в частині стягнення з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягає зміні, а саме збільшення нарахованої суми середнього заробітку з 110 833 гривні 66 копійок до 115 495 грн. 15 коп.

Доводи апеляційної скарги сторони позивачки знайшли своє підтвердження в ході перегляду судового рішення.

В свою чергу, доводи Державного податкового університету про те, що вина університету у затримці виконання рішення суду відсутня, оскільки у квітні 2021 року відбулась зміна керівництва Університету та проводилось службове розслідування з метою встановлення факту подій щодо обставин, викладених в позовних заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також належності виконання посадовими особами своїх обов`язків при прийнятті на роботу до Університету, про що складено акт службового розслідування від 20.05.2021, а в подальшому 30.06.2021 зареєстроване кримінальне провадження №40001224 за ст. ч.1 ст. 190 КК України, колегією суддів відхиляються як необгрунтовані, оскільки про наявність судового рішення було достеменно відомо відповідачу і таке існувало до того, як було проведено зміну керівного складу Університету, в той час як судове рішення про поновлення на роботі підлягало виконанню негайно.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача в частині врахування, що в період розрахунку включений період перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Вінницьким державним педагогічним університетом, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки Законом України від 20 грудня 2005 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» із ст. 117 КЗпП виключена частина третя, у зв`язку з цим право працівника на виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні не ставиться в залежність від отримання заробітної плати за новим місцем роботи.

В свою чергу, згідно із статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Колегія суддів виходить з того, що спірні правовідносини, а саме вирішення питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є способом захисту порушеного конституційного права позивачки на судовий захист, права на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя та право на саме життя та є заробітною платою за вимушений прогул, який утворився внаслідок протиправних дій відповідача.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, взявши до уваги доводи апеляційної скарги в частині того, що при визначені суми моральної шкоди враховуються конкретні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1000 (однієї тисячі) гривень.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги на рішення суду в цій частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильний розрахунок, оскаржуване рішення в частині позовних вимог підлягає зміні із збільшенням суми, яка підлягає стягненню.

Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга позивачки підлягає до задоволення частково, а рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає зміні шляхом збільшення його розміру з 110 833 гривні 66 копійок до 115 495 грн. гривень 15 коп., з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Державного податкового університету в користь позивачки 1385 грн. 94 коп. сплаченого судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції (1154,95 (1%)х150%х0.8=1385,94)).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Державного податкового універститету - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лазор Андрія Олеговича задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення змінити, збільшивши суму стягнення з 110 833 (сто десять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 66 копійок до 115 495 грн. (сто п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 15 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 1385 (одна тисяча триста вісімдесят п`ять) гривень 94 копійок сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк