Справа № 211/1560/23
Провадження № 2/211/1362/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 грудня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.,

при секретарі Андрійченко А.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

представник позивача адвокат Саліна М.О. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просить ухвалити рішення, яким розділити між нею, ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 спільне сумісне майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на 2/3 її частки. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2015 року по теперішній час. Від шлюбу вони мають одну спільну малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з позивачем. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вони на спільні грошові кошти, накопичені під час спільного проживання, 28 квітня 2016 року за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Терещенком М.С., придбали окрему трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . При цьому договір купівлі-продажу квартири був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Позивач була присутня при оформленні вказаного Договору та підписала заяву, в якій не заперечувала проти оформлення відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири за спільно накопичені грошові кошти тільки на своє ім`я, оскільки їй відомо, що незалежно від того, на чиє ім`я оформлений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, придбаного за спільні кошти в період шлюбу, майно є спільним сумісним для чоловіка та дружини. З часу придбання вказаної квартири, після того, як в ній був зроблений ремонт, вони та їх син постійно проживали в ній і були до січня 2023 року зареєстровані за місцем проживання. Після оголошення в Україні в 2022 році військового стану через повномасштабну агресію російської федерації, позивач, дбаючи про безпеку і життя їх з відповідачем малолітнього сина ОСОБА_5 , 2015 року народження, виїхала за межі України і вже деякий час проживає в Німеччині. При цьому вони з відповідачем ОСОБА_2 весь час підтримували стосунки за допомогою мобільного зв`язку і соціальних мереж. До 2022 року їх сімейні і подружні стосунки з відповідачем вже перебували на межі розірвання, оскільки відповідач, який є колишнім професійним боксером, поводив себе з позивачем грубо, ображав, декілька разів навіть погрожував позбавити її життя, через що вона була змушена звертатися за допомогою до поліції та відносно відповідача 26.07.2021 був складений адмінпротокол за статтею 173-1 КУпАП. У січні 2023 року відповідач повідомив позивача, що анулював її реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 . Вона була шокована вчинком відповідача, бо найближчим часом має намір повернутися з дитиною до України. Для недопущення зняття її з реєстрації за місцем проживання позивач 06 січня 2023 року звернулась з електронним листом до Департаменту адміністративних послуг Криворізької міської ради. У зазначеному листі вона вказувала, що не давала і не дає згоди на зняття її та дитини з реєстрації у спірній квартирі, що вказана квартира є її та чоловіка спільною сумісною власністю подружжя, надавши відповідні документи. Але через декілька днів вона отримала відповідь з Департаменту адміністративних послуг Криворізького міськвиконкому, в якій вказано, що «станом на сьогоднішній день діюче законодавство України в частині зняття особи з реєстрації в місці проживання було змінене і тепер власник житла, на якого одноособово оформлене право власності на квартиру, має право звернутися з письмовою заявою про зняття осіб з реєстрації в належній йому власності і його заява буде задоволена. Зняття із зареєстрованого місця проживання дитини не здійснюється за заявою власника житла, якщо власником такого житла є один із батьків дитини або інших законних представників дитини. До повноважень адміністратора департаменту адмінпослуг виконкому Криворізької міської ради не належать функції встановлення факту перебування заявника в шлюбі, джерела доходів та інших обставин придбання квартири». Оскільки відповідач не бажає добровільно розділити їхнє спільне сумісне майно, нажите в шлюбі, а саме спірну квартиру, позивач змушена звернутися до суду з позовом для забезпечення охорони своїх інтересів.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2023 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

04.04.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не згодний з позовними вимогами позивача та просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не висувала ніяких вимог до нього з приводу поділу майна подружжя. Позивач була знята з реєстрації у квартири з однією метою економія коштів на оплату комунальних платежів. Загальновідомим є свідчення про те, що усі комунальні послуги нараховуються на квартиру від кількості зареєстрованих осіб. З 09.03.2022 позивач не проживає у квартирі, не має разом з ним спільного бюджету, а тому він змушений сплачувати платежі за себе, за позивача та за дитину. Не буде ніяких перепон для її реєстрації у квартирі за умови сплати своєї частки комунальних платежів. Позивач зазначає у своєму позові, що квартира придбана на спільні грошові кошти, тому є спільною власністю. Але відповідач хоче зазначити, що їх шлюб зареєстрований 24.11.2015, квартира придбана за договором купівлі-продажу 28.04.2016. Тобто позивач вказує, що за 5 місяців шлюбу у них з`явився спільний бюджет, який дозволив купити квартиру з ремонтом, заселитися, купити усі необхідні меблі, побутову техніку для нормального проживання у квартирі та утримання сім`ї. Відповідач стверджує, що позивач не мала ані особистих коштів, ані позичених коштів для придбання квартири. Квартира повністю придбана на його накопичення, які були у нього до реєстрації шлюбу. Позивач не надала ніяких доказів, що за рахунок її коштів, спільних коштів була придбана квартира. Ні виписок з рахунків, ні довідок про її доходи. На час придбання квартири позивач не працювала, а перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Ніяких накопичень вона не мала та не використовувала під час придбання ним квартири. Відповідно до умов договору продаж квартири був здійснений за 94 000 грн. Але фактично за квартиру було сплачено 13 200 доларів США, що підтверджується розпискою, також вказану обставину може підтвердити у суді продавець квартири. Вказана сума ніяким чином не могла бути спільними заощадженнями, враховуючи строк перебування у шлюбі. Але, не зважаючи на це, відповідач пропонував позивачу оформити право власності на квартиру на ім`я їхнього сина, забезпечити дитину житлом, нерухомістю. Позивач не бажає вирішувати питання таким чином, при цьому наполягає на визнанні за нею більшої частки квартири, враховуючи інтереси сина. Відповідач зазначає, що дитину утримує він. Тільки за три місяці цього року ним були переведені аліменти в розмірі 10 000,00 грн. Весь час, що позивач перебуває за кордоном, з березня 2022 року, він пересилає кошти на утримання дитини та на її утримання. Відновлювати шлюб позивач не бажає, повертатися у країну також.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.07.2023 підготовче судове засідання закрите, призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилась. Її представник адвокат Саліна М.О. у судовому засіданні на позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24 листопада 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10 - копія свідоцтва про шлюб). Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11 копія свідоцтва про народження).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2016 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 47, 48 належним чином завірена копія договору, а.с. 50 витяг з Державного реєстру речових прав).

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п. 23 Постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами ст. ст. 69-72 СК України. Відповідно п. 23 зазначеної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ст. 82 ч. 1 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, судом достовірно встановлено, що позивач та відповідач визнають Договір купівлі-продажу квартири, який був укладений відповідачем 24 листопада 2015 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 .

Також судом достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі. Крім того, у другому реченні п. 10 Договору зазначено, що « ОСОБА_3 , дружина ПОКУПЦЯ, дає свою згоду чоловікові на купівлю квартири, яка є предметом цього договору, справжність підпису якої на відповідній заяві засвідчено нотаріально». За клопотанням представника позивача судом було витребувано від приватного нотаріуса Терещенка М.С. вказану заяву позивача від 24 листопада 2015 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_3 стверджує, що гроші, які витрачаються на придбання вказаного нерухомого майна, тобто спірної квартири, є з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Придбане нерухоме майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними під час шлюбу. Стверджує, що договір купівлі-продажу спірної квартири буде укладатися її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них, укладання цього правочину відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 49 належним чином завірена копія заяви).

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що належними та допустимими доказами, які були надані позивачем та витребувані за ухвалою суду, встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 . Оскільки квартира була придбана у період шлюбу, та ані стороною позивача, ані відповідачем не було доведено зворотнє. Надані стороною позивача докази не можуть беззаперечно свідчити, що рівень заробітку позивача давав їй можливість зробити накопичування для придбання квартири, як і докази, надані відповідачем. Суд не бере до уваги надану відповідачем копію розписки, оскільки вона є нечитабельною, так і з підстави того, що є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, в якому вказана сума, за яку придбана квартира. Вказаний договір сторонами не оскаржений та визнається. Також суд не бере до уваги зауваження відповідача, що позивач на момент придбання квартири перебувала у відпустці до догляду за дитиною. Оскільки ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, суд вважає, що частки подружжя у спірній квартирі мають бути відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України рівними. Оскільки проживання дитини з позивачем само по собі не є підставою для збільшення її частки. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.03.2020 у справі №448/1722/16-ц.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, визнавши з позивачем та відповідачем, кожним окремо, право власності на 1/2 спірної квартири.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем заявлена вимога щодо стягнення з відповідача на свою користь витрат на проведення експертної оцінки спірного майна та надала доказ понесення цих витрат в сумі 600,00 грн. Як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на проведення експертної оцінки спірного майна не відносяться до судових витрат. Тому вказана вимога не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1 467,00 грн. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (мінімальну ставку судового збору) у сумі 1 073,60 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 89, 133, 141, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.О. Юзефович