КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 355/994/21 Головуючий у І інстанції Червонописький В.С.
Провадження № 22-ц/824/5272/2023 Головуючий у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Череп Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 21 вересня 2007 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 жовтня 2020 року.

За період шлюбу спільною працею, за спільні кошти і для спільних потреб сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . За згоди позивачки набутий за період шлюбу будинок був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 55,8 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,невідповідності висновків суду обставинам справи й порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що спірний будинок було придбано в шлюбі з позивачкою, однак за кошти, які він взяв в борг у своїх родичів, що підтверджується розпискою від 30 липня 2013 року.

Внаслідок втрати документів він змушений був відновлювати договір купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2013 року, у зв`язку з чим було видано його дублікат, який теж втрачено, про що було зроблено відповідне оголошення в газеті. Таким чином, позивачка надала суду копії неіснуючих на час розгляду даної справи правовстановлюючих документів на будинок.

ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача - адвокат Сергієнко В.К. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2007 року.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 червня 2021 року вбачається, що 31 липня 2013 року здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 55,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2013 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 належний їй житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 11 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що наявна згода другого з подружжя ОСОБА_2 на купівлю майна.

Крім того, відповідачем надана суду копія договору позики від 30 липня 2013 року у простій письмовій формі, відповідно до якого він взяв у борг в ОСОБА_4 12 000 дол. США для придбання спірного будинку. Як стверджував відповідач, на час розгляду справи в місцевому суді він борг не повернув.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок був набутий сторонами за час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу із позивачем, що є його процесуальним обов`язком, а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 придбаний зі згоди позивачки в інтересах сім`ї та є об`єктом права спільної їх сумісної власності, тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Посилання відповідача на те, що будинок було придбано за кошти, які він позичив, оцінюється апеляційним судом критично, виходячи з такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З огляду на те, що позика бралась під час шлюбу, доказів того, що ОСОБА_1 діяв не в інтересах сім`ї, укладаючи договір позики та купуючи будинок, ним не надано.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

З метою спростування умов належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, відповідачем не доведено, що договір купівлі-продажу спірного майна укладено не в інтересах сім`ї, а у його власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах, та що кошти за позикою, які, за його доводами витрачено на придбання вказаного майна, отримувались з цією ж метою.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2021 року у справі № 642/2667/20 (провадження № 61-8989св21).

Більше того, в нещодавній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22) зауважено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентував увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачкою було надано недійсні правовстановлюючі документи на будинок, то суд не може погодитись з таким, оскільки з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 червня 2021 року вбачається, що 31 липня 2013 року здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 55,8 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином право власності на вказане нерухоме майно доводиться належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін

Керуючись статтями 367, 372, 374, 375, 382-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді: