КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/4696/20

26 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Левенця Б.Б.

Борисової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 10 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коробенко С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

19 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суд міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2016 року народження, в розмірі 5000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 19 січня 2020 року і до повноліття дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 грудня 2014 року вона та ОСОБА_1 , 1967 року народження, зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Яремчанського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблений актовий запис №83.

За час спільного проживання у шлюбі в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 06 квітня 2016 року, яка проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні.

15 січня 2020 року рішенням Солом`янського районного суду м.Києва по справі № 760/32412/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Відповідач з 2019 року не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших осіб на утриманні не має, є працездатним, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2016 року народження, в розмірі 5000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 19 січня 2020 року і до повноліття дитини.

09.07.2021 року відповідачем поштою було направлено на адресу суду першої інстанції відзив на апеляційну скарну в якому він просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , так як за домовленістю з позивачкою він віддав їй земельну ділянку, яку вони набули під час шлюбу та спільний бізнес, які вона продала, а кошти мала витрачати на утримання дитини та не звертатись до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, він надає кошти на утримання дитини у випадку першої необхідності, коли колишня дружина його повідомляє про це. Отже, він виконує свої батьківські обов`язки належним чином, а тому відсутні визначені законом підстави для стягнення з нього аліментів.

Зазначав також, що він є інвалідом 3 групи, офіційного місця роботи не має, працює за наймом, виконуючи різні підсобні роботи. Іншої роботи в тому регіоні, де він проживає, і де дуже високий рівень безробіття, він знайти не може. Просив також врахувати, що на його утриманні також знаходиться хвора мати.

Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 10 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі1500 гривень щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 06 грудня 2022року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 10 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.

Вказує на те, що після розірвання шлюбу в 2020 році він та позивачка проживають окремо, а їх спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю ОСОБА_2 за їхньою спільною домовленістю.

Між ним та позивачкою була домовленість про те, що він віддає позивачці земельну ділянку, яку вони набули під час шлюбу, та спільний бізнес, які ОСОБА_2 в подальшому продала, а отримані кошти повинна була витратити на їх спільну дитину. Всі підтверджуючі документи знаходяться у позивачки.

Вказує на те, що надає кошти для утримання дитини у випадку першої необхідності, а тому виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання дитини.

Жодних доказів того, що він не утримує дитину у добровільному порядку позивачка суду не надала, а факт проживання дитини з матір`ю не є підставою для стягнення аліментів з батька в розумінні статті 181 СК України.

Зазначає, що він є інвалідом 3-ї групи, а з 16.12.2019 року йому інвалідність встановлено довічно. Офіційного місця роботи він не має, працює, виконуючи різні підсобні роботи. Єдиним офіційним джерелом його доходів є пенсія, яка становить 2100 грн, а відтак стверджує, що його матеріальне становище є досить скрутним.

Проте, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не були з`ясовані вказані обставини, які мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування такого судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою до суду апеляційної інстанції не подано.

Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_2 , 1978 року народження, та ОСОБА_1 , 1967 року народження, зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Яремчанського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблений актовий запис №83.

За час спільного проживання у шлюбі в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 06 квітня 2016року.

15 січня 2020 року рішенням Солом`янського районного суду м.Києва по справі № 760/32412/19шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 , 1967 року народження, є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акту МСЕК серії 12 АББ № 189847.

Відповідно до копії посвідчення серія НОМЕР_2 , виданого Верховним управління Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 , 1967 року народження, отримує пенсію по інвалідності з 08.09.2005 року.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, виданій Верховинською селищною радою Верховинського району Івано-Франківської області 06.07.2021 року № 2678, ОСОБА_1 , 1967 року народження є власником квартири АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входить мати- ОСОБА_4 , 1945 року народження, пенсіонерка.

Задовольняючи частково позовні вимоги та, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до повноліття дитини, суд першої інстанції посилався на те, що, заявляючи вимоги про стягнення аліментів у фіксованій сумі в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, позивачка залишила поза своєю увагою такий елемент предмету доказування у даній категорії справ, як майновий стан відповідача. Позивачем не подано жодного доказу на підтвердження матеріального стану ОСОБА_1 , який би дозволив йому сплачувати аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі 5000 грн.

Справа протягом тривалого часу перебувала у провадженні суду, проте ні клопотань про долучення будь-яких доказів щодо розміру заробітку, наявності майна у відповідача, його витрат, ні клопотань про їх витребування судом від позивачки не надходило, наслідком чого є висновок про недостатню обґрунтованість заявлених вимог в частині розміру аліментів.

Враховуючи сукупність наявних у справі доказів, суд вважав можливим призначити стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1500,00 грн. щомісячно.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2,3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, відповідачем не заперечується, що неповнолітня донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні, батько дитини проживає окремо від дитини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання спільної дитини, оскільки таким є його обов`язок як батька, визначений нормами ст.ст. 141, 180, 181 СК України.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо працевлаштування ОСОБА_1 та наявності у нього стабільного регулярного доходу, а також враховуючи ту обставину, що відповідач є інвалідом ІІІ групи, проте не спростував своєї можливості сплачувати щомісячно на утримання спільної дитини аліментів, не надав доказів наявності у нього на утриманні інших осіб, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до повноліття дитини.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 16.12.2019 ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІІ групи довічно, він не має стабільного доходу, не має підсобного господарства, а єдиним джерелом його доходу є пенсія в розмірі 2100 грн, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Ні нормами Закону України «Про охорону дитинства», ні жодною статтею СК України, ні будь якого іншого чинного нормативно-правового акту України не встановлено, що інвалідність є підставою для несплати аліментів. В силу прямої вказівки закону грошові кошти на утримання неповнолітніх дітей зобов`язані виплачувати всі батьки. У переліку видів заробітної плати та інших доходів, з яких здійснюється утримання аліментів на неповнолітніх дітей, вказано, що до таких доходів відносяться всі види пенсій та допомог по тимчасовій непрацездатності. З довідки МСЕК вбачається, що відповідач є інвалідом третьої групи довічно. Вказана група інвалідності не позбавляє відповідача працевлаштуватись на отримувати доходи.

Доводи відповідача про те, що він проживає в місцевості, де високий рівень безробіття тому він отримує дохід лише від виконання підсобних робіт за наймом, не підтверджені жодним доказом та не звільняють відповідача від передбаченого законом обов`язку щодо утримання власної дитини. Більше того, як вбачається з медичної документації, наданої відповідачем, останньому протипоказана саме важка фізична праця, будь-яких обмежень щодо виконання ним інших видів робіт не встановлено, доказів такого не надано.

Лише до апеляційної скарги відповідачем надано довідку Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 15.11.2022 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 , 1967 року народження, в період з січня по жовтень 2022 року отримував пенсію по інвалідності в розмірі 2100 грн., щомісячно, та акт обстеження матеріально-побутових умов, складений Верховинською селищною радою Верховинського району Івано-Франківської області про те, що станом на 17.11.2022 року ОСОБА_1 є пенсіонером, не працює, проживає один, підсобного господарства не має, інших доходів не має.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказані, докази, які були подані до апеляційної скарги, є новими доказами, які створені після ухвалення оскаржуваного рішення суду, відповідачем не зазначені обставини, які свідчать про неможливість подання ним доказів щодо розміру його пенсії та акту обстеження матеріально-побутових умов до суду першої інстанції, з огляду на подання ним відзиву на позов, а тому, керуючись ч.3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів відмовляє відповідачу у прийнятті вказаних нових доказів на стадіє апеляційного розгляду справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону їх збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій, а також заявляти вимогу про участь у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дітей, їх хворобою, каліцтвом тощо).

Доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання дитини з матір`ю не є підставою для стягнення аліментів з батька в розумінні статті 181 СК України, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У п. 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведеної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідачем в відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі не заперечується той факт, що за добровільною згодою ОСОБА_1 його неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом з матір`ю з 2020 року та перебуває на її утриманні.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, мають істотне значення та, у відповідності до вимог статтей 180, 181 СК України, дають підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання його дитини, що відповідає в першу чергу інтересам дитини. Відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів з батька, який проживає окремо від дитини.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПКУкраїни, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання позивача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з 19 лютого 2020 року і до повноліття дитини.

Таким чином, доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 10 січня 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: