КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/326/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушіна І.В.

за участю: представника скаржника - адвоката Середницького Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Гайдаєнко Тараса Віталійовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду міста Києва Ковтицького В.Л.,

у цивільній справі № 753/14950/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди,-

встановила:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» за результатами розгляду якого просив стягнути середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 266 робочих днів у сумі 208307,26 грн., 3% річних у розмірі 9383,37 грн., індексу інфляції у розмірі 23834,18 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

В обґрунтування позову зазначаючи, що 19 травня 2014 року його було прийнято до державної адміністрації залізничного транспорту України «Укразалізниця» на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Головного управління справами, а 19 серпня 2014 року переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу філії «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця». 26 жовтня 2017 року позивач підписав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, а 06 квітня 2018 року він уклав ще один контракт зі Збройними силами України. Укладаючи ці та всі наступні контракти з Міністерством оборони позивач повідомляв та надсилав їх копії відповідачу. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 293 робочих дні в розмірі 229451,23 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, компенсацію моральної шкоди в розмірі 16445,00 грн. та судові витрати. Зазначене рішення виконане відповідачем та сплачено на користь позивача за період 26 жовтня 2017 року по 26 грудня 2018 року включно середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом. Однак, середній заробіток за період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року, який становить 208307,26 грн., виплачено не було, що є підставою для стягнення зазначених коштів, а також стягнення інфляційних втрат та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України. Ухилення відповідача від виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, завдали останньому моральних страждань, які він оцінює у 100 000 грн. та просить стягнути їх з відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 266 робочих дні в розмірі 208307,26 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 16455 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Не погоджуючись з рішенням суду представник АТ «Українська залізниця» - Гайдаєнко Т.В. направив апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог, та постановити нове судове рішення, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що між позивачем та Міністерством оборони України укладалися окремі контракти терміном на шість місяців, при цьому, жоден із зазначених контрактів не був продовжений на додатковий строк. Разом з тим, умовами контракту та законодавством не передбачається, що саме лише укладення контракту призводить до автоматичного зарахування військовослужбовця до особового складу військової частини з моменту його підписання. Водночас, наданий позивачем витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 не відноситься до періоду за який позивач просить стягнути середній заробіток. Крім того, сам лише факт укладення особою контракту не може бути підтвердженням зарахування такої особи до списків особового складу та фактичного проходження нею військової служби. Факт перебування позивача на військовій службі та проходження останнього військової служби у період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року вважав є не підтверджений належними та допустимим доказами.

01 лютого 2023 року ОСОБА_1 на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що його військова служба за контрактом розпочалася та продовжується під час дії особливого періоду, у зв`язку з чим, на нього поширюються пільги визначені ст.119 КЗпП, в тому числі, збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Учасники справи про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з`явився, зазначивши у поданому ним відзиві на апеляційну скаргу про те, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутність.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2021 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в іншій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом, суд першої інстанції виходив з того, що безперервне проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України в період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року підтверджується належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи. Крім того, оглянутим у судовому засіданні військовим квитком встановлено, що у ньому наявний запис про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 26 жовтня 2017 року, будь-які відмітки про звільнення позивача з військової частини відсутні.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, судом встановлено, що 19 травня 2014 року ОСОБА_1 прийнято до Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Головного управління справами.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», на базі Державної адміністрації залізничного транспорту шляхом її злиття з підприємствами та установами залізничного транспорту загального користування було утворено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

У зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці 19 серпня 2014 року позивача переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Департаменту управління справами.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу філії «Центр сервісного забезпечення».

Згідно з наказом від 21 листопада 2016 року за №213000 ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера будівельно-експлуатаційного відділу філії «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року у справі № 753/12569/18, яке постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 293 робочих дні в розмірі 229 451 гривня 23 копійки із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, компенсацію моральної шкоди в розмірі 16 445 гривень та судові витрати в розмірі 704 гривні 80 копійок.

На виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складів Верховного Суду від 22 січня 2020 року, відповідачем виплачено позивачу середній заробіток за період з 26 жовтня 2017 року по 26 грудня 2018 року.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказував на те, що незважаючи на рішення суду, а також те, що він і далі продовжив військову службу у Збройних Силах України, відповідач не сплачував середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року, що і стало підставою для звернення.

24 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на 6 місяців, який набирає чинності з 26 жовтня 2018 року.

05 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на 6 місяців, який набирає чинності з 26 квітня 2019 року.

Також, між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на 6 місяців, який набирає чинності з 26 жовтня 2019 року.

Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування 18 березня 2014 року.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації та доручено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Рішень про переведення національної економіки України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

З урахуванням наведеного, за позивачем, який в особливий період був прийнятий на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час укладення контракту, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Отже враховуючи, що військова служба позивача за контрактом розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст.119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Невиплатою позивачу середнього заробітку порушені його трудові права, які підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення відповідних сум.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середній заробіток працівника обчислюється виходячи з загальної кількості робочих днів в останніх двох повних місяцях роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року по справі №753/12569/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, яким позов задоволено частково, встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 783,11 грн. Вказаний середньоденний заробіток був розрахований на підставі довідки відповідача.

Наявними в матеріалах справи витягами із наказів Міністерства оборони України № 247-РС від 24 жовтня 2018 року, № 93-РС від 26 квітня 2019 року, № 225-РС від 04 жовтня 2019 року підтверджується факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі у період з 26 жовтня 2018 року по 25 квітня 2020 року.

Факт невиплати позивачу середньоденного заробітку за період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року, що становить 266 робочих дні, відповідачем не заперечується.

Таким чином, розмір збереженого заробітку за період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року становить 208 307,26 грн. (783,11 грн. х 266 днів).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом за 266 робочих дні в розмірі 208307,26 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження фактичного прийняття та проходження позивачем військової служби за контрактом у період з 27 грудня 2018 року по 22 січня 2020 року спростовуються матеріалами справи та доказами дослідженими при розгляді справи у суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції виходячи з доводів апеляційної скарги було здійснено відповідні запити до Міністерства оборони України та позивача в частині перевірки обставин доведеності вимог позивача.

13 лютого 2023 року від Міністерства оборони України на адресу суду апеляційної інстанції надійшли докази по даній справі, зокрема, які не були надані до суду першої інстанції, а саме: витяги із наказів Міністерства оборони України № 247-РС від 24 жовтня 2018 року, № 93-РС від 26 квітня 2019 року, № 225-РС від 04 жовтня 2019 року (а.с. 193-199).

Також ОСОБА_1 27 квітня 2023 року були надані контракти про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу та витяги з наказів (а.с.213-227).

У судовому засіданні 02 травня 2023 року представник відповідача проти долучення вказаних доказів до матеріалів справи заперечував.

Вирішуючи питання про доручення до матеріалів справи зазначених доказів, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частинами 1, 3 ст.367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що витяги із наказів Міністерства оборони України № 247-РС від 24 жовтня 2018 року, № 93-РС від 26 квітня 2019 року, № 225-РС від 04 жовтня 2019 року не були подані до суду першої інстанції. Разом з тим, з метою правильного вирішення справи по суті, колегія суддів вважає за можливе долучити вказані докази до матеріалів справи та врахувати їх під час перегляду оскаржуваного рішення.

Так, згідно витягу із наказу Міністерства оборони України № 247-РС від 24 жовтня 2018 року, з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби строком на 6 місяців з 26 жовтня 2018 року по 25 квітня 2019 року.

Згідно витягу із наказу Міністерства оборони України № 93-РС від 26 квітня 2019 року, з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби строком на 6 місяців з 26 квітня 2019 року по 25 жовтня 2019 року.

Згідно витягу із наказу Міністерства оборони України № 225-РС від 04 жовтня 2019 року, з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби строком на 6 місяців з 26 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року.

Тобто зазначені докази повторили за своєю суттю докази які були надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та які були покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вражає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст.368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Гайдаєнко Тараса Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: