Справа № 638/440/23
Провадження № 2/638/2065/23
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Смирнова В.А.

за участю секретаря судового засідання Каркан А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» про винання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

В позовній заяві, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо ненадання йому відпустки перед звільненням та ненадання відповіді на його заяву та зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » оформити та надати йому невикористану основну відпустку, згідно заяви на відпустку від 27.10.2022 року.

20 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву в порядку ст.49 ЦПК України, в якій збільшив позовні вимоги та просив суд визнати протиправною бездіяльність Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо ненадання йому невикористаної основної відпустки та відпустки без збереження заробітної плати, а також письмових відповідей на його заяви від 27.10.2022 року та 21.12.2022 року; зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » оформити та надати йому невикористану основну відпустку, згідно заяви на відпустку від 27.10.2022 року; зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » оформити та надати йому відпустку без збереження заробітної плати згідно поданої заяви від 21.12.2022 року.

07 березня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву в порядку ст.49 ЦПК України, в якій збільшив позовні вимоги та просив суд:

1)визнати протиправною бездіяльність Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо ненадання йому невикористаної основної відпустки та відпустки без збереження заробітної плати, а також письмових відповідей на його заяви від 27.10.2022 року та 14.02.2023 року;

2)визнати протиправним наказ керівництва Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо його звільнення з 31.10.2022 року та зобов`язати скасувати їх;

3)зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому, ОСОБА_2 , невикористану основну відпустку згідно заяви від 27.10.2022 року;

4)зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому відпустку без збереження заробітної плати згідно поданої заяви від 21.12.2022 року.

5)зобов`язати керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому відпустку без збереження заробітної плати згідно поданої заяви від 14.02.2023 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 травня 2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м.Харкова (м. Харків пр.Перемоги буд.52-В) на 12 червня 2023 року на 11 год. 30 хв.

У судове засідання позивач, ОСОБА_1 , з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник позивача, адвокат Борисова І.М.., у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_3 у судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, не допускається.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а згідно до ч. 3 цієї статті - використання примусової праці забороняється.

Частина 2 статті 4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод забороняє примусову чи обов`язкову працю.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом. Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру.

Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165).

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Відповідно до Наказу №29 від 30 червня 2020 року Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» ОСОБА_1 прийнято на посаду двірника з 01.07.2020 року з заробітною платою згідно штатного розкладу, з випробувальним терміном 1 місяць.

19 жотвня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до директора Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» із заявою, в якій просив звільнити його із займаної посади з 31.10.2022 року за власним бажанням.

Відповідно до Наказу №29 від 31 жовтня 2022 року Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» ОСОБА_1 , двірника, звільнено з 31.10.2022 р. за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

Тобто, враховуючи бажання ОСОБА_1 щодо строку звільнення Дочірнім підприємством «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» було звільнено позивача у строк, який зазначений у заяві від 19.10.2022 року, а саме з 31.10.2022 року.

Таким чином, позивач звернувся до роботодавця із заявою про своє звільнення як найманого працівника. Заява про звільнення знайшла законне вирішення, шляхом видання Наказу про звільнення позивача.

Право позивача щодо вільного обрання праці та заборони примусової праці гарантоване частиною 1 ст. 43 Конституції України.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей.

Таким чином, позивач звертаючись із заявою про звільнення зробив вибір припинити трудові відносини з відповідачем.

В заяві про звільнення ОСОБА_1 не було зазначено про бажання Позивача щодо надання йому відпустки з наступним звільненням.

Щодо вимоги про визнання протиправним наказу керівництва Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо звільнення ОСОБА_1 з 31.10.2022 року та зобов`язати скасувати його, то позивач посилається на те, що Наказ протиправний, оскільки відповідач повинен був розглянути заяву позивача від 27 жовтня 2022 року про надання відпустки і після цього звільнити.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 19.10.2022 року, то ОСОБА_1 просить його звільнити з 31.10.2022 року.

В заяві не міститься прохання надати ОСОБА_1 відпустку перед звільнення і тоді звільнити.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України на працівника покладається обов`язок виконувати роботу, визначену угодою між ним і власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку, а статтею 139 Кодексу встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, точно додержуватись трудової дисципліни.

Процесуальний закон звільняє працівника, який перебуває у трудових відносинах, від обов`язку доводити незаконність певних дій роботодавця, які він оспорює у суді, і покладає на відповідача роботодавця процесуальний обов`язок по наданню суду певних доказів, зокрема, наказів щодо прийняття, переведення, звільнення та інших, що стосуються працівника та його роботи, довідок про зарплату, бухгалтерських документів, які в нього є і які створені на підставі і в процесі дії трудового договору, доводити відсутність заборгованості по зарплаті, доводити дотримання трудового законодавства і правомірність оспорюваних працівником дій та рішень.

Разом з тим, процесуальний обов`язок по доказуванню наявності певних правовідносин між сторонами у даному випадку трудових відносин, покладається при зверненні до суду на позивача.

На думку суду, Позивачем не доведено що його було звільнено безпідставно.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Представник відповідача в процесуальних документах та в судовому засіданні неодноразово наголошувала на тому, що при звільненні ОСОБА_1 у строки встановлені законодавством були виплачені всі належні виплати, зокрема, лікарняні та компенсація за невикористану відпустку.

Позивач в судовому засіданні не заперечував того факту, що отримав компенсацію за невикористану відпустку.

Відповідно до детального розрахунку нарахувань до документа звільнення №28 від 31 жовтня 2022 року в розрахунок при звільненні ввійшла компенсація за невикористану відпустку у розмірі 13132 грн.94 коп., лікарняні у розмірі 1080 грн.15 коп. та заробітна плата у розмірі 4875 грн. 00 коп. та індексація заробітної плати у розмірі 340 грн. 91 коп. Всього нараховано 19429 грн. 00 коп. і після відрахування до виплати 15446 грн. 06 коп.

Позивач в позові не ставить питання щодо компенсації за невикористану відпустку.

Разом з тим, щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо ненадання йому невикористаної основної відпустки та відпустки без збереження заробітної плати, а також письмових відповідей на його заяви від 27.10.2022 року та 14.02.2023 року, зобов`язання керівництва Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому, ОСОБА_1 , невикористану основну відпустку згідно заяви від 27.10.2022 року, зобов`язання керівництво Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому відпустку без збереження заробітної плати згідно поданої заяви від 21.12.2022 року та зобов`язання керівництва Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1» оформити та надати йому відпустку без збереження заробітної плати згідно поданої заяви від 14.02.2023 року, то вказані вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із наступним.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача надати йому невикористану основну відпустку та відпустку без збереження заробітної плати.

Так, відповідно до матеріалів справи 27 жовтня 2022 року позивач направив заяву відповідачеві з проханням надати йому, ОСОБА_1 , невикористану основну відпустку. Вказана заява була направлена поштою та отримана відповідачем 03 листопада 2022 року, тобто вже після видачі наказу про звільнення та проведення всіх розрахунків.

Таким чином, відповідач не знаючи про бажання позивача, що він бажає отримати відпустку, звільнив останнього у день, який він сам просив у заяві.

Посилання позивача на те, що у нього не було можливості особисто подати заяву від 27 жовтня 2022 року, оскільки він не зміг потрапити до офісу 27 жовтня 2022 року о 14 год. 00 хв. не підтверджується належними та допустимими доказами.

З фото дверей, яке надав Позивач, не можливо встановити факт того, що позивач не зміг потрапити до офісу підприємства.

Однак, виходячи з ситуації яка склалася, після видачі наказу про звільнення позивач не є працівником і йому не може бути надана відпустка.

Разом з тим, суд не вважає що права ОСОБА_1 порушенні, адже він отримав компенсацію за невикористану відпустку.

Щодо заяви від 14.02.2023 року, то вона подана після припинення трудових відносин і не могла бути задоволена відповідачем в силу ст.2 ЗУ «Про відпустки».

Вимога про визнання протиправною бездіяльність Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора» АТ «Трест Житлобуд -1 » щодо ненадання письмових відповідей на заяви ОСОБА_1 від 27.10.2022 року та 14.02.2023 року не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

На заяву ОСОБА_1 від 27.10.2022 року ДП «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» 03.11.2022 року надало відповідь №224 в якій повідомили, що згідно наказу №28 від 31.10.2022 року його було ввільнено на підставі заяви від 19.10.2022 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України були виплачені всі належні виплати, зокрема лікарняні та компенсація за невикористану відпустку. До відповіді додано детальний розрахунок нарахувань при звільненні та банківську відомість про розподіл (виплату) нарахувань.

На заяву ОСОБА_1 від 14.02.2023р. року ДП «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» 06.03.2023 року надали відповідь, в якій повідомили, що згідно наказу №28 від 31.10.2022 року його було звільнено на підставі заяви від 19.10.2022 року. Під час звільнення були виплачені всі належні виплати, зокрема лікарняні та компенсація за невикористану відпустку. Вказали, що правових підстав на отримання ОСОБА_1 відпусток у відповідності до діючого законодавства не має, оскільки трудові відносини між ОСОБА_1 та ДП «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» розірвано.

Тобто, відповідачем були надані відповіді на заяви позивача.

Згідно ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то судові витрати мають бути покладені по позивача.

Однак, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір покладається на державу.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ЗУ «Про відпустки», КЗпП України суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач - Дочірнє підприємство «Житлово-комунальна контора «АТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» (, місцезнаходження юридичної особи: м. ХАРКІВ, вул. Цілиноградська, буд. 42).

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2023 року.

Суддя В.А. Смирнов