Справа № 466/2557/23 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/1978/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Псярук О.В.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

15.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обгрунтовував тим, що 05 листопада 1995 року він зареєстрував шлюб з відповідачем у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №2848. Від шлюбу у них спільних неповнолітніх дітей немає. Сімейні стосунки між ними розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, кожен з подружжя проживає окремим життям та своїми інтересами. Фактично, сім`я припинила своє існування. Повністю шлюбні відносини між ними припинені з січня 2020 року. На даний час вони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Шлюб носить формальний характер і подальше збереження сімейних відносин немає сенсу, примирення між ним неможливе.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 листопада 1995 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №2848.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не з`ясував всіх обставин справи.

Зазначає, що доводи позивача про те, що з січня 2020 року шлюбні відносини між ними повністю припинені жодним чином не підтверджені. Вказує, що вона та ОСОБА_1 разом зареєстровані та проживають за однією адресою. Також, вони спільно придбали майно, зокрема квартиру та автомобіль. Суд першої інстанції не вчинив будь-яких заходів щодо їхнього примирення, як подружжя. Вважає даний позов необдуманим та передчасним.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 05 листопада 1995 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис №2848, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Частиною 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.5 с.211 ЦПК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін.

Встановивши, що між сторонами наступив розлад, який носить стійкий характер, сторони тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства, сім`я розпалась остаточно, примирення неможливе, суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Апеляційний суд вважає, що незгода відповідача на розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови в позові, оскільки це буде суперечити інтересам позивача.

З моменту звернення позивача з даним позовом до моменту постановлення даного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. Позивач настоює на розірванні шлюбу, про що наголошував у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції.

Суд також враховує, що відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб існує формально, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства вони не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12.2023

Головуючий

Судді