Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 204/816/18

провадження № 61-8741св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Коломієць Г. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Макарова М. О.,

Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між нею та

ОСОБА_2 23 червня 2006 року було укладено шлюб. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року шлюб розірвано.

Указувала, що за час шлюбу за спільні кошти подружжям будувався будинок, право власності на який було зареєстровано за чоловіком. В зв`язку із тим, що подальше проживання з чоловіком не склалося, вона була вимушена залишити все спільне набуте майно та домоволодіння в якому проживала. Оскільки вони не змогли досягти домовленостей щодо поділу майна подружжя, вона вважала за необхідне захистити своє право через суд.

Крім того, в уточненому позові зазначено, що під час розгляду справи, а саме, 03 квітня 2018 року ОСОБА_2 без її згоди, подарував спірне домоволодіння своєму батькові. Оскільки, при укладенні зазначеного договору вона письмової, нотаріальної завіреної згоди на відчуження нерухомого майна не надавала, тому такий договір є недійсним. Згодом батько відповідача

ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 11 квітня 2018 року за договором

купівлі-продажу спірний будинок.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ); визнати недійсним договір дарування, укладений 03 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки недійсності правочину із скасуванням запису у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь нерухоме майно - домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв. м, загальною площею 255,00 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 травня 2022 року у складі судді Васюченка О. Г. відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано у визначеному законом порядку (23 травня 2017 року) після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 (15 червня 2016 року).

Враховуючи той факт, що на момент укладання договору дарування

від 03 квітня 2018 року ОСОБА_2 був єдиним власником спірного житлового будинку і не повинен був погоджувати свій намір на відчуження нерухомого майна, підстав для визнання недійним договору дарування від 03 квітня

2018 року немає. Враховуючи відсутність підстав для визнання недійним договору дарування від 03 квітня 2018 року, у суду відсутні підстави для витребування у ОСОБА_3 зазначеного житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною договору дарування від 03 квітня 2018 року, чи співвласником майна, яке за цим договором відчужувалося, а тому жодних правових підстав для оспорення зазначеного договору дарування та витребування майна у позивача не має.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ).

Визнано недійсним договір дарування, укладений 03 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л. В. Дніпровського міського округу Дніпропетровської області, та зареєстровано у реєстрі за

№ 629, застосовано наслідки недійсності правочину із скасуванням запису в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 (колишня назва та номер -

АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв. м, загальною площею 255,00 кв. м, літера Б-гараж, літера В-сарай, споруди № 1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_1 1/2 частину нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв. м, загальною площею 255,00 кв. м, літера Б - гараж, літера В - сарай, споруди № 1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:013:0231.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що 11 червня

2008 року розпорядженням Дніпропетровської міської ради № 861-р житловому будинку АДРЕСА_1 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 . Право власності на цей об`єкт нерухомого майна було оформлено на ОСОБА_2 , про що 20 серпня

2008 року останнім було отримано свідоцтво про право приватної власності на будинок, що розташований у АДРЕСА_2 , тобто у період перебування у шлюбі з позивачкою.

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 здійснював будівництво спірного домоволодіння за власні/особисті кошти, а також те, що він не звертався до суду з позовними вимогами про визнання будинку особистою приватною власністю, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину цього домоволодіння.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 є одним і ти ж самим домоволодінням, тобто одним об`єктом нерухомого майна.

Визнаючи недійсним договір дарування від 03 квітня 2018 року щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачка при укладенні оспорюваного договору дарування не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності правочину. Ураховуючи той факт, що спірне домоволодіння вибуло із співвласності ОСОБА_7 поза її волею, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення 1/2 частини вказаного спірного майна шляхом його витребування від добросовісного набувача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У вересні 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку

ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення ОСОБА_3 зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, 23 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц,

від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11,

від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17,

від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, та не дослідив зібрані у справі докази (пункти 1 та

4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої

статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачка посилається на те, що зміна адреси будинку з « АДРЕСА_1 » на « АДРЕСА_2 » відбулася внаслідок уточнення меж Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Проте, позивачка не надала суду жодного доказу, коли та яким чином відбулося таке уточнення, що взагалі міститься у цьому понятті. Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05 вересня 2022 року позивачка зареєструвала за собою право власності на 1/2 частку житлового будинку, належного відповідачу ОСОБА_3 та розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 (додаткові відомості: зміна населеного пункту відбулася у зв`язку із уточненням меж Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Вважати вірним: Дніпропетровська область, Дніпровським р-он, Код КОАТУУ: 12214).

Отже, спірний будинок ніколи не відносився і не відноситься до територіальних меж міста Дніпра. Також, за наявною інформацією в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зміна назви вулиці та нумерації спірного будинку - не відбувалася.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2023 року справу за позовом

204/816/18 призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_8 , на касаційну скаргу

ОСОБА_3 , у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб, від якого у сторін народилася дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Красногвардіського районного суду м. Дніпропетровська

від 15 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірваний.

Рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 18 листопада 2005 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 1 026 кв. м у АДРЕСА_1 .

11 червня 2008 року розпорядженням Дніпропетровської міської ради

№ 861-р житловому будинку АДРЕСА_1 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 (а. с. 137, т. 1).

12 червня 2008 року актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального жилого будинку було введено в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 138, т.1).

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради № 433 від 20 червня 2008 року затверджено акт державної комісії про введення в експлуатацію будинку за адресою:

АДРЕСА_2 , житловою площею 142,1 кв. м, загальною 255,0 кв. м (а. с. 144, т.1).

Право власності на цей об`єкт нерухомого майна було оформлено на

ОСОБА_2 , про що 20 серпня 2008 року останнім було отримано свідоцтво про право приватної власності на будинок, що розташований у АДРЕСА_2 .

Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» видано витяг від 29 серпня 2008 року № 24427278 про реєстрацію права власності на майно.

Відповідно до інформаційної довідки № 268462530 від 02 серпня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 травня 2017 року реєстратором виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т. О. за номером запису про право власності: 20594280 проведено державну реєстрацію на підставі листа, серія та номер: 5329, виданий 24 квітня 2017 року, видавник: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради; довідка, серія та номер: 10638, виданий 29 грудня 2017 року, видавник: Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області; технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, серія та номер: інвентаризаційна справа № 00443/16, виданий 13 жовтня 2016 року, видавник: Фізична особа-підприємець ОСОБА_9 .

Відповідно до листа, серія та номер: 5329, виданий 24 квітня 2017 року, видавник: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради останній з матеріалів інвентаризаційної справи за адресою:

АДРЕСА_2 надає ксерокопію свідоцтва про право власності від 20 серпня 2008 року на підставі якого домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_2 .

Згідно із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, зазначено, що замовник ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , також домоволодіння складається з: житлового будинку

літ. А-2, житловою площею 142,1 кв. м, загальною площею 255,00 кв. м,

літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,І.

Тобто, реєстрація права власності проводилась на підставі документів на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , зокрема свідоцтва про право власності 2008 року.

03 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_5 , після того, як позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, було укладено договір дарування спірного нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 3 цього договору дарувальник ОСОБА_2 є належним власником відчужуваного житлового будинку, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно

від 29 грудня 2017 року, номер запису про право власності: 20594280, реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 101.

Номер запису про право власності: 20594280 це той запис від 23 травня

2017 року та 29 грудня 2017 року, на підставі яких були внесені відомості до нового реєстру на підставі правовстановлюючих документів, які і відносяться до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 2 договору дарування, опис об`єкта є: житловий будинок літ. А-2, житловою площею 142,1 кв. м. загальною площею

255,00 кв. м, літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,І.

Цей опис об`єкта є ідентичним опису домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , так як для укладання договору дарування застосовувався технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, за яким зазначено, що замовник ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , також домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 142,1 кв. м, загальною площею 255,00 кв. м, літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,І.

11 квітня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першої, другої статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до

статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі

№ 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня

2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень

статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що сторони у шлюбі перебували з 23 червня 2006 року до 15 червня 2016 року, а право власності на спірне домоволодіння було оформлено ОСОБА_2 20 серпня 2008 року, а також те, що відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 здійснював будівництво спірного домоволодіння за власні/особисті кошти, й те, що він не звертався до суду з позовними вимогами про визнання будинку особистою приватною власністю, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування від 03 квітня 2018 року, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивачка при укладенні оспорюваного договору дарування не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина тертя статті 65 СК України, тому вказаний договір є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності правочину.

У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивачів та набуття ОСОБА_3 права власності на таке майно в контексті її добросовісності, апеляційний суд установив, що домоволодіння вибуло із власності позивача унаслідок волевиявлення

ОСОБА_2 без отримання згоди ОСОБА_1 . Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня.

Доводи касаційної скарги про те, що за вказаними адресами розташовані різні будинки є необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що жодної нової реєстрації домоволодіння не відбулося, це є один і той самий об`єкт домоволодіння, що підтверджується підставою реєстрації права власності, якою є документи на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Г. В. Коломієць

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович