УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 521/11788/21

провадження № 61-17260ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Київської обласної прокуратури (далі - прокуратура), держави України в особі Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду.

Позов обґрунтований тим, що 15 січня 2009 року прокуратура порушила кримінальну справу № 07-5726 стосовно голови наглядової ради Закритого акціонерного товариства «АКВА» ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого статтями 27, 15, частиною п`ятою статті 191 КК України.

Постановою слідчого з 08 липня до 04 серпня 2009 року проводилась стаціонарна судова комплексна психолого-психіатрична експертиза ОСОБА_1 , за результатами якої у нього виявили психіатричне захворювання.

З 21 січня 2014 року йому встановлено інвалідність 2 групи довічно.

У березні 2011 року кримінальна справа № 07-5726 з обвинувачення ОСОБА_1 за статтями 27, 15, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України направлена з обвинувальним висновком до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, статтею 15, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 27, частиною першою статті 366 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі статті 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробовуванням іспитового строку на три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області вирок скасований, справа повернена на новий розгляд.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведенням, що в його діях є склад злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року вирок скасовано, а справу повернено на новий розгляд.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2020 року ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. 14 січня 2021 року вирок суду набрав законної сили.

З 15 січня 2009 року (порушення кримінальної справи) до 14 січня 2021 року він незаконно перебував під слідством та судом, був незаконно притягнений до кримінальної відповідальності.

У нього є право на відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування та прокуратури.

Моральна шкода полягає в довготривалому перебуванні під страхом кримінальної відповідальності за злочини, яких він не вчиняв, у порушенні його нормальних стосунків з оточуючими людьми, що принизило його в очах усіх близьких людей, та викликало до нього недовіру родичів. Сам факт незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності негативно відобразився на взаємовідносинах з близькими та родичами. Він був позбавлений звичайного людського спокою, душевної рівноваги, перебував у постійному напруженні, у пригніченому і приниженому стані, постійно очікуючи чергового судового засідання.

Враховуючи викладене, оцінює моральну шкоду у розмірі 864 000,00 грн, яку розрахував з урахуванням кількості місяців, під час яких він перебував під слідством та мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року, що становила 6 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року, позов задоволено.

Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, кошти у розмірі 864 000,00 грн.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду, які тривали з 15 січня 2009 року до 14 січня 2021 року позивачу завдано моральної шкоди. Довготривале перебування позивача під страхом кримінальної відповідальності за злочини, які він не вчиняв, порушило його нормальні стосунки з оточуючими людьми, принизило в очах близьких людей, викликало недовіру у родичів. Факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відобразився на взаємовідносинах з близькими та родичами. Протягом перебування під слідством та судом він був позбавлений звичайного людського спокою, душевної рівноваги, перебував у постійному напруженні, пригніченому стані.

Розрахунок грошової суми еквівалентної завданій моральній шкоді має бути здійснений, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 2022 рік, тобто 6 700,00 грн.

Водночас, враховавши правові підстави для розрахунку моральної шкоди, суд під час ухвалення рішення не може виходити за межі позовних вимог з огляду на частину другу статті 264 ЦПК України.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 864 000,00 грн, виходячи з наданого позивачем розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000,00 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 січня 2009 року прокуратура Київської області порушила кримінальну справу № 07-5726 стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України.

14 січня 2010 року у справі затверджено обвинувальний висновок та направлено до Бориспільського міськрайонного суду Київської області у порядку статті 232 КПК України.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2011 року ОСОБА_1 засуджено за частиною третьою статті 27, частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України. Обрано покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна та без позбавлення права обіймати посаду, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком три роки на підставі статті 75 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 серпня 2012 року вирок суду першої інстанції від 30 грудня 2011 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведенням його вини.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року вирок суду першої інстанції від 18 серпня 2015 року, яким ОСОБА_1 виправдано, скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2020 року ОСОБА_1 виправдано за частиною третьою статті 27, частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Вирок набрав законної сили 14 січня 2021 року.

Позивач перебував під слідством та судом з 15 січня 2009 року до 14 січня 2021 року, тобто 144 місяці.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та підстави оскарження

У грудні 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. Н. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, провадження № 61-42166св18, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, провадження № 61-41860св18, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, провадження № 61-9586св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, провадження № 61-19136св19, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, провадження № 61-10700св19, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, провадження № 61-20772св19, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, провадження №К/9901/59673/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, провадження №К/9901/37372/18, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514цс19, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18.

Заявник вважає, що сума, яку стягнув суд не має бути джерелом збагачення, а факт ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду.

Заявник вважає, що позивач не довів суду, що йому було завдано моральну шкоду.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. Н. просив рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що ОСОБА_1 незаконно засуджено до кримінальної відповідальності, завдано моральної шкоди, період перебування позивача під слідством та судом становить 144 місяці. Розмір моральної шкоди визначено з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Незважаючи на те, що розгляд справи відбувся у 2022 році, суди не виходили з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на 01 січня 2022 року (6 700,00 грн), а виходили з розрахунку позивача, в межах заявлених позовних вимог.

З таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, викладений правовий висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19; Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, провадження №61-7643св20.

Задовольнивши позов про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій правильно застосували частину третьої статті 13 Закону та визначили розмір відшкодування моральної шкоди, визначеної позивачем під час подання позову, із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час подання позову до суду.

Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, провадження № 61-8890св18, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/1, провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, провадження № 61-24700св18, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, провадження № 61-12051св18.

Отже, у справі, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування, обґрунтовано керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосував норми права до спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, провадження № 61-42166св18, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, провадження № 61-41860св18, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, провадження № 61-9586св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, провадження № 61-19136св19, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, провадження № 61-10700св19, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, провадження № 61-20772св19, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, провадження №К/9901/59673/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, провадження №К/9901/37372/18, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514цс19, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, оскільки висновки, викладені у цих постановах, не суперечать висновкам, викладеним у рішеннях, що оскаржуються.

У зазначених постановах Верховного Суду викладено загальні підходи у визначенні моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга не має посилань на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, зазначена заявником в касаційній скарзі, не підтвердилася.

Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська