Справа № 463/8113/21 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2582/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Муралло Марії Степанівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року в складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

встановив:

У липні 2021 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 13.08.2018, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .

08.11.2018 ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси з усіх питань, з усіма необхідними для цього повноваженнями стосовно нагляду за належними ОСОБА_2 об`єктами нерухомого майна - квартирами, що знаходяться в м.Тернопіль та у м. Львові, вести від її імені всі справи у всіх судових органах, що підтверджується довіреністю №1509, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Чікало Н.М.

Також, 28.02.2018 ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у всіх питань щодо розпорядження всім її майном, зокрема передавати майно у користування, що підтверджується довіреністю.

18.11.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах якого орендодавець передав, а орендар прийняв у платне строкове користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно із п. 10.3 Договору, строк цього Договору починає свій перебіг з 24.10.2018 та закінчується 23.10.2019, однак сторони продовжили термін дії даного договору, що підтверджується квитанціями про оплату орендної плати за 2020 рік. Тобто з 24.10.2018 по серпень 2020 року ОСОБА_1 орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Востаннє відповідач здійснив оплату за оренду квартири за березень 2020 року. На даний час відповідач не сплатив орендну плату, а з серпня припинив виходити на зв`язок із позивачем та не повернув ключі від квартири.

У п.5.1. Договору передбачено, що з сьомого місяця з дати укладення договору орендна плата складає 11 500, 00 грн. Таким чином, заборгованість по сплаті орендної плати становить 57 500,00 грн. Крім цього, відповідач не сплачував комунальні послуги за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 5 090, 44 грн. Позивач стверджує, що відповідачем було суттєво пошкоджено орендовану квартиру та частково меблі, чим доведено квартиру до нежитлового стану. Вартість виконання ремонтних робіт становила 50 000, 00 грн. Згідно висновку №18-20 Д від 27.10.2020 року, різниця між ринковою вартістю квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з ремонтом та без ремонту становить 81 395,00 грн. Загальна сума проведених робіт по ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 96 000,00 грн. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, нанесеної відповідачем через умисне невиконання умов Договору становить 158 590,44 грн. Просила позов задовольнити.

25 січня 2023 року від ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Меліхова І.І., надійшла заява про залучення її до участі в справі як позивача. Водночас, до заяви долучено позовну заяву про стягнення матеріальної шкоди, в якій остання просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 як власника квартири 158 590 грн. 44 коп., з яких 57 500 грн. заборгованість з орендної плати, 5090 грн. 44 коп. заборгованість по оплаті комунальних послуг та 96 000 грн. заборгованість по проведенню робіт у квартирі АДРЕСА_3 . Обґрунтування позовних вимог є аналогічним позовній заяві ОСОБА_3 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 про залучення як позивача ОСОБА_2 задоволено.

Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_2 у якості позивача.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57500,00 грн. заборгованості з орендної плати, та 5090,44 грн. заборгованості з оплати комунальних послуг.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 625,94 грн. сплаченого судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, таке в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подано адвокатом Муралло М.С., вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неправильним застосуванням приписів чинного законодавства.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, оскільки в порушення принципу диспозитивності прийняв рішення на користь особи, яка не зверталась до суду з відповідним позовом в порядку, визначеному ЦПК України.

Зазначає, що у вступній частині оскаржуваного рішення вказується про розгляд позову ОСОБА_2 , тоді як у резолютивній частині серед учасників справи вказується, що позивачем є також ОСОБА_3 , хоча судове рішення не містить результатів вирішення позовних вимог ОСОБА_3 .

Додає, що нормами ЦПК України не передбачено можливості залучення позивача до участі у справі. Окрім того, заявляючи клопотання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі як позивача, заявником не було визначено підстав та предмету позову, не дотримано інших вимог, передбачених ст. 175-177 ЦПК України та не сплачено судовий збір, що в сукупності є грубим порушенням норм процесуального законодавства.

Оскільки ухвала суду про залучення ОСОБА_2 окремо не оскаржується, така відсутня в переліку, визначеному в ч.1 ст. 353 ЦПК України, заперечення на ухвалу включені до апеляційної скарги на рішення.

Також зазначає, що у даній справі суд не звернув уваги на те, що договір оренди квартири був укладений виключно на строк до 23.10.2019 і між сторонами не було укладено жодної додаткової угоди про продовження строку його дії, тоді як підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно із п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, є саме договір і за відсутності такого договору у відповідача не може виникати обов`язку зі сплати орендної плати.

Більше того, з огляду на запровадження в України карантину з 12.03.2020, що є загальновідомою обставиною, відповідач попередив ОСОБА_2 про те, що з квітня звільнить помешкання та не буде його використовувати та як наслідок, залишив помешкання, на що ОСОБА_2 надала свою усну згоду.

У такому випадку суд першої інстанції, відповідно до ч.1 ст. 825 ЦК України, повинен був перевірити, чи не міг позивач протягом трьох місяців укласти договір найму житла на тих самих умовах з іншою особою і в залежності від установленого вирішити питання про стягнення плати виключно за три місяці, а не за період з квітня по серпень 2020 року. Однак, суд першої інстанції цього не врахував та допустив порушення норм матеріального права, застосувавши закон, який не підлягав застосуванню, а саме, застосував положення ЦК України про порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року в частині задоволених позовних вимог, в цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57 500 грн. заборгованості з орендної плати та 5090 грн. 44 коп. заборгованості з оплати комунальних послуг. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 27000 грн., в суді апеляційної інстанції 15000 грн. та 1362 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

В письмових поясненнях представник позивача ОСОБА_6 висловила заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Вважає такі безпідставними та необґрунтованими, з огляду на що просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення орендної плати та заборгованості по сплаті комунальних послуг, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа була призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення орендної плати, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснював оплату за оренду квартири з квітня по серпень 2020 року. Зважаючи на погоджений між сторонами розмір орендної плати в сумі 11 500 грн. на місяць, заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 57 500,00 грн.

Суд звернув увагу, що згідно із п.5.6 Договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги в орендованій відповідачем у позивача квартирі, суд оцінив надані стороною позивача докази, якими стверджується така заборгованість. Так, довідкою ВП ТОВ «Львівгаз збут» від 17.09.2020 по особову рахунку № НОМЕР_1 , заборгованість за спожитий газ становить 2010 грн.72 коп.; за претензійним листом від 10.07.2020, заборгованість з оплати послуг централізованого водопостачання та водовідведення становить 1149 грн. 42 коп.; станом на 01.08.2020 року заборгованість становила 1 327 грн.01 коп.; заборгованість за оплату житлово комунальних послуг становить 1 138 грн.92 коп.; заборгованість по оплаті з постачання електроенергії становить 613 грн.80 коп. Зважаючи на наведене суд вбачав підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 5090,44 грн. заборгованості зі сплати комунальних послуг.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 13.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Львівськгого міського нотаріального округу Красовською А.М.. зареєстрованого в реєстрі за № 1143, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.14-16).

Довіреністю від 28.02.2018 ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, тощо. Водночас цією довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження всім її майном, зокрема, укладати договори купівлі-продажу, міни, застави, передавати майно в користування (оренди), приймати майно в дар та будь-які інші договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах та інше (т. 1 а.с.9-10).

18 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди квартири (житлового приміщення) (т. 1 а.с.11-13).

За умовами Договору, орендодавець передав, а орендар отримав у строкове платне користування житлове приміщення (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57 кв.м.

Згідно із п. 2 Договору оренди, квартира, що орендується, надається Орендарю для проживання, здачу в суборенду.

Пунктом 4.1 Договору оренди встановлено, що строк оренди складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом приймання-передачі.

У п. 5.1 Договору між сторонами узгоджено розмір місячної орендної плати.

Водночас у п. 5.6, 5.7 Договору передбачено, що вартість комунальних послу не входить до орендної плати. Усі витрати за користування комунальними послугами, телефонами, послугами Інтернету оплачуються Орендарем самостійно.

Згідно із п.п. 10.2, 10.3 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Строк цього договору починає свій перебіг з 24 жовтня 2018 року та закінчується 23 жовтня 2019 року.

Довіреністю від 08 листопада 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Чікало Н.М., ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 купувати, приймати в дар, обмінювати, орендувати, здавати в оренду, а також вчиняти будь-які інші дії щодо належного їй рухомого та нерухомого майна, проводити розрахунки по укладених договорах, в порядку, передбаченому чинним законодавством, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, представляти її інтереси з усіх питань, з усіма необхідними для цього повноваженнями стосовно нагляду за належними об`єктами нерухомого майна квартирами, що знаходяться в місті Тернополі та місті Львові. Для чого надано ОСОБА_3 право від імені ОСОБА_2 подавати та підписувати, в тому числі позовні заяви.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_3 вимоги обґрунтовувала укладеним 18 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 ( Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) Договором оренди квартири (житлового приміщення), термін якого був продовжений на той самий строк, тобто до 23 жовтня 2020 року. При цьому, покликалась на те, що відповідачем не було сплачено орендної плати за період з квітня 2020 по серпень 2020 року. Просила стягнути кошти на свою користь.

Під час підготовчого судового провадження, адвокат Меліхова І.І. в інтересах ОСОБА_2 , як власника квартири АДРЕСА_3 , звернулась до суду із заявою про її залучення до участі у справі як позивача. До заяви долучила позовну заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 завдану їй шкоду як власнику квартири, що здавалась в оренду згідно Договору від 18.10.2018.

Вирішуючи питання про залучення до участі у справі як позивача ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що прийняте у справі рішення вплине на права, свободи, інтереси або обов`язки ОСОБА_2 , як власника квартири.

Заперечення відповідача щодо порушення судом норм процесуального законодавства в частині вирішення питання залучення позивача, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 48 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 50 ЦПК України передбачено участь у справі кількох позивачів або відповідачів. Зокрема, визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів; кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права й обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки. Отже, ЦПК України визначає процесуальну співучасть як участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів.

Метою співучасті є зручність для сторін і суду. Завдяки спільному розгляду кілька процесів зливаються в один, витрати з провадження в цивільній справі зменшуються, кількість засідань і явок до суду скорочується, перевірочні дії провадяться один раз, стає неможливим ухвалення суперечливих рішень.

Тобто законодавець, передбачаючи можливість участі в цивільній справі кількох позивачів і (або) відповідачів, передбачив порядок залучення до участі у справі співвідповідача та не передбачив порядок залучення до участі у справі співпозивача.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5, вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Суд має також вирішити питання про участь інших учасників процесу, які сприятимуть здійсненню правосуддя. Якщо позов пред`явлений не всіма особами, яким належить таке право, суд не вправі залучати таких осіб до участі у справі як співпозивачів, оскільки, згідно з принципом диспозитивності, особа, якій належить право вимоги, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

На підставі викладеного можна дійти висновку, що звернутися до суду із заявою про залучення до участі у справі співпозивача має право виключно сама особа, яка вважає себе співпозивачем. Ні суд, за власною ініціативою, ні учасники цивільного процесу не можуть ініціювати залучення будь якої особи як співпозивача, оскільки звернення до суду з позовом і пред`явлення позовних вимог до відповідача є правом особи, яким вона розпоряджається на власний розсуд.

Застосовуючи аналогію закону, зокрема положення, що стосуються залучення до участі у справі співвідповідача і третіх осіб, слід констатувати, що особа має право звернутися до суду із заявою про залучення її як співпозивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання. Про залучення співпозивача постановляється ухвала, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. За клопотанням залученого співпозивача розгляд справи починається спочатку.

Як свідчать матеріали справи, позовна заява ОСОБА_3 прийнята до провадження 29.09.2021. У справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.05.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Поміж цим, із заявою про залучення до участі у справі в якості позивача ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Меліхова І.І., звернулась 25 січня 2023 року (т. 1 а.с.172-178), тобто до закінчення підготовчого провадження.

За таких обставин, суд правомірно вирішив питання про залучення ОСОБА_2 як позивача, яка в свою чергу не заперечувала, що уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх питаннях з усіма необхідними для цього повноваженнями стосовно нагляду за належним ОСОБА_2 об`єктами нерухомого майна, та вести від її імені справи в усіх судових інстанціях, що підтверджується чинною на той час довіреністю.

Доводи апелянта на те, що в позовній заяві ОСОБА_2 не було визначено підстав та предмету позову, не дотримано інших вимог, передбачених ст. 175-177 ЦПК України та не сплачено судовий збір, на переконання колегії суддів є безпідставними, з огляду на те, що підстави та предмет позову заявником зазначені, а з приводу судового збору, то згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», якщо позов подається водночас кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно частці поданих кожним із них вимог окремим платіжним документом. Зважаючи на те, що судовий збір за подання позовної заяви був сплачений ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 позовні вимоги не збільшувала та не уточняла, чим фактично погодилась з ціною позову, заявленою ОСОБА_3 , підстав сплачувати судовий збір повторно чи додатково не було.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли правовідносини з приводу найму житлового приміщення.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 759, частиною першою статті 761, частиною першою статті 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Положеннями частини першої статті 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Положеннями статті 820 ЦК України встановлено, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Статтею 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що власником переданого в оренду майна (квартири) за договором оренди від 18.10.2018 є позивач ОСОБА_2 , яка в свою чергу уповноважила ОСОБА_4 здати її майно в оренду згідно довіреності від 28.02.2018.

У договорі сторони погодили усі істотні його умови, зокрема щодо строку його дії та орендної плати.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З наданих суду доказів вбачається, що відповідач належним чином свої зобов`язання за договором оренди житлового приміщення не виконував, орендну плату щомісячно не вносив, комунальні платежі не сплачував, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідача у примусовому порядку.

Доводи скарги про те, що суд не звернув уваги на те, що договір оренди квартири був укладений виключно на строк до 23.10.2019 і між сторонами не було укладено жодної додаткової угоди про продовження строку його дії, тоді як підставами виникнення цивільних прав та обов`язків згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України є саме договір і за відсутності такого договору у відповідача не може виникати обов`язку зі сплати орендної плати, колегією суддів відхиляються як безпідставні та суперечливі з огляду на таке.

У відзиві на позовну заяву від 21 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_1 зазначив, що строк дії договору закінчився 23 жовтня 2019 року. Заперечень щодо продовження користування квартирою від сторін не надходило, згідно усних погоджень між Орендодавцем та Орендарем Договір було продовжено ще на той самий термін. Платежі за орендну плату Орендар вносив на банківську картку ОСОБА_2 . За час оренди квартири, до середини лютого 2020, орендар співпрацював лише з представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Ніяких претензій Орендодавець до Орендаря не пред`являв.

Таким чином, відповідач фактично визнавав, що між сторонами в усній формі продовжено строк дії договору оренди від 18.10.2018 на той самий строк, на тих же самих умовах. Відповідач визнавав, що через пандемію коронавірусу не сплачував орендної плати, проте додаткової угоди про внесення змін до договору оренди підписано не було, що лише свідчить про існування між сторонами попередньої домовленості щодо розміру орендної плати.

Факт не звільнення наймачем орендованої квартири підтверджується відсутністю в матеріалах справи акту здачі-приймання орендованої квартири, що передбачено у п.5.8 Договору оренди, з чого слід вважати, що квартира перебувала у відповідача в користуванні по серпень 2020 року.

Під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів оплати ним комунальних послуг, якими він користувався в період дії Договору оренди, також не були спростовані надані позивачем докази у підтвердження розміру вказаних платежів, з наведенням відповідних розрахунків

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по орендній платі в сумі 57 500 грн. та 5090 грн. 44 коп. заборгованості зі сплати комунальних послуг, яка виникла в час перебування квартири в користуванні орендаря ОСОБА_1 .

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Муралло Марії Степанівни залишити - без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк