Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2987/21 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 8 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Антоневської В. В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/2987/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Андрія Олександровича, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками інших часток будинку є ОСОБА_2 (1/3 частка) та ОСОБА_3 (1/3 частка), яка свідоцтва про право власності не отримала. Будинок у власність вони отримали у порядку спадкування. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не здійснювали витрати на управління, утримання та збереження будинку у належному стані, внаслідок чого він почав руйнуватися.

Вказала, що з метою недопущення подальшої руйнації будинку вимушена була здійснити ремонтні роботи та капітальний ремонт. Також нею були сплачені борги за комунальні послуги. Так, у 2010 році вона придбала до будинку віконні конструкції у кількості 6 штук, вартістю 7240 грн. Окрім того, вона замовила та сплатила підключення, технічне обстеження та пломбування електролічильника й сплачувала орендну плату за землю. Зазначила, що проживає у будинку з 2009 року.

Таким чином, просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку набувальної давності.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Ковальчук А.О., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, зазначає, що відповідачі не здійснювали витрат на управління, утримання та збереження спільного майна. Частина будинку, яку отримали у спадщину відповідачі, внаслідок бездіяльності останніх перетворилася у непридатний для проживання стан. Після примусового відключення електроенергії ОСОБА_2 припинила проживання у будинку та взагалі перестала навідуватися туди. ОСОБА_3 фактично після смерті батька не приїжджала до будинку. Через неналежний догляд будинок почав руйнуватися, а саме веранда розвалилася, вікна та двері не підлягали ремонту, прогнили балки, провисла стеля та відійшла від стін, дошки на підлозі поточив короїд. З метою уникнення аварійного стану будинку та недопущення його подальшої руйнації позивачка була змушена здійснити ремонтні роботи та капітальний ремонт будинку. Також відповідачі не здійснювали оплату комунальних послуг та податку на земельну ділянку, внаслідок чого утворилися борги, які у повному обсязі вимушена була сплачувати позивачка. Таким чином, відповідачі не виконують свого обов`язку щодо утримання належного їм майна.

Вказує, що ОСОБА_2 взагалі не приймала участь у розгляді справи та не надавала жодних доказів, що підтверджує той факт, що вона не мала та не має наміру проживати у спірному будинку та користуватися ним. ОСОБА_3 також підтвердила, що ОСОБА_2 давно не проживає у будинку. ОСОБА_3 не надано жодного доказу того, що вона пропонувала у будь-який спосіб врегулювати спір. Немає жодних підтверджень і того, що позивачка виселила ОСОБА_2 з будинку. Невідомі і мотиви заперечення ОСОБА_3 проти позову, оскільки вона досі не оформила належну їй частку будинку.

Відповідно до договору підряду № 49/18 від 10 жовтня 2018 року за рахунок позивачки ФОП ОСОБА_4 здійснено ремонт будинку в АДРЕСА_1 . Посилається на довідку Мирославської сільської ради №269 від 27 березня 2009 року, згідно з якою у вищевказаному будинку зареєстровані люди, які у ньому не проживають з 2001 року. Відповідно до довідки Мирославської сільської ради № 543 від 26 червня 2015 року ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з довідкою Мирославської сільської ради № 89 від 27 березня 2017 року позивачка користується та обробляє земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з 2001 року по 2017 рік та продовжує користуватися та обробляти земельну ділянку і до цього часу. Плату за користування земельною ділянкою сплачує вчасно.

Допитані в ході розгляду судової справи свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що проживають у с. Мирославка та коли позивачка фактично почала проживати у будинку у 2009 році, він був у занедбаному стані, натомість відповідачі не намагалися вселитися у будинок та жодним чином ним не цікавилися. Позивачка здійснила у будинку капітальний ремонт та відкрито, добросовісно і безперервно користувалася будинком. Проте суд залишив дані свідчення поза увагою.

Таким чином, вважає, що позивачкою повністю доведено факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно безперервно та відкрито користується нерухомим майном протягом 12 років (більше 10 років), а відповідачі не заявляють вимог щодо повернення нерухомого майна.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона отримала у власність в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 квітня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 квітня 2009 року (а. а. с. 25, 26).

ОСОБА_2 також набула у власність в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_2 1/3 частину вказаного житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 лютого 2011 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 березня 2001 року (а. а. с. 27, 28).

ОСОБА_3 успадкувала 1/3 частину спірного житлового будинку житлового будинку після смерті батька ОСОБА_2 , проте свідоцтва про право на спадщину за законом на цю частку не отримала.

ОСОБА_1 почала фактично проживати у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 2009 р., що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 18 березня 2021 року (а. с. 36).

ОСОБА_2 проживала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до 2001 року, що підтверджується довідкою № 269 Виконавчого комітету Мирославської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 27 березня 2009 року (а. с. 16).

ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , не проживала.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на ту обставину, що вона з 2009 року добросовісно, безперервно та відкрито володіє 2/3 частинами житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що, на її думку, є підставою для застосування положень статті 344 ЦК України.

Так, за змістом ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, позивачка, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна ( заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правомірно взяв до уваги ту обставину, що позивачка не є добросовісним набувачем, оскільки на час її вселення у спірне житлове приміщення його співвласником була ОСОБА_2 , яка отримала 1/3 частки житлового приміщення у спадок після смерті батька. Користування позивачкою цим житловим приміщенням не є достатньою підставою для набуття нею права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Відсутність добросовісності в позивачки під час заволодіння нею спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Андрія Олександровича, залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 квітня 2023 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: