ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4368/23
провадження № 2/753/3720/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кирик К. С., за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 р. ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 , відповідач) про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних в загальному розмірі 84 083,29 доларів США.

Позов обґрунтований такими обставинами. 01.06.2021 позивач надав відповідачу в борг під розписку 80 000 доларів США, які ОСОБА_3 повинен повернути у строк до 01.07.2021, проте вказані кошти в обумовлений строк ним повернуті не були. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити зазначену суму боргу з урахуванням трьох процентів річних в розмірі 4083,29 доларів США.

Ухвалою від 27.03.2023 суд відкрив провадження за цим позовом та призначивсправу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою від 25.05.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування просила позов задовольнити, а також надала оригінал розписки для огляду.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлений про розгляд справи належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового повідомлення, проте в судові засідання він не з`являвся і правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

У червні 2021 ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 80 000доларів США, які останній зобов`язувався повернути у строк до 01.07.2021, про що власноручно написав в розписці.

Передача та отримання зазначеної суми коштів підтверджується письмовими доказами - розпискою, оригінал якої був наданий суду та досліджувався в судовому засіданні.

Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відтак розписка відповідача посвідчує передачу йому позивачем грошових коштів і містять вказівку на зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики.

За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

З пояснень представника позивача вбачається, що зобов`язання за договорами позики позичальник ОСОБА_3 не виконав взагалі, кошти в сумі 80 000 доларів США не повернув до зазначеного у розписці терміну. Неодноразові звернення позивача з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення коштів відповідачем постійно ігнорувалися.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики може бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі.

Дослідженням судом оригіналу боргового документу (розписки) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позики у ньому немає, також суду не надано відповідної розписки позивача, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики у повному обсязі.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позикових, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц.

Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100.

Суму боргу за розпискою відповідач повинен був повернути у строк до 01.07.2021.

Неповернутий борг позичальника за даною розпискою становить 80 000 доларів США.

За період з 02.07.2021 по 14.03.2023прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за розпискою склало 621 дні, а відтак розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 4 083,29 доларів США (80000х3х621/365/100), що відповідає розрахункам, наведеним у позовній заяві.

Отже з огляду на зміст принципу диспозитивності цивільного процесу суд, розглядаючи позов в межах позовних вимог, визнає обґрунтованою вимогу про стягнення трьох процентів річних у заявленому позивачем розмірі.

Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення основного боргу за договором позики в розмірі 80 000 доларів США та трьох процентів річнихв розмірі 4 083,29 доларів США, а усього 84 083,29 доларів США (80 000+4 083,29).

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача судовий збір в сумі 13 688,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики в розмірі 80 000 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 4 083,29 доларів США, а усього 84 083 (вісімдесят чотири тисячі вісімдесят три) долари США 29 центів

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 13 688 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 28.06.2023.