КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі по договору оренди від 11.12.2020 року у розмірі 159 670 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11.12.2020 року між сторонами був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_1 . За умовами зазначеного договору відповідач мала сплачувати щомісячно оренду плату в сумі 23 000 грн та комунальні платежі.

Зазначав, що під час укладення договору відповідачка сплатила 46 000 грн, що є орендною платою за перший місяць та гарантійною сумою у розмірі місячної орендної плати.

За час дії договору відповідачка сплатила 208 330 грн орендної плати, при загальному її розмірі 368 000 грн.

Крім того, в період від січня 2021 року до лютого 2022 року відповідачка сплатила комунальні послуги на загальну суму 31 973 грн.

Оскільки ОСОБА_1 не в повному обсязі сплатила оренду плату, ОСОБА_2 для захисту порушеного права звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі по договору оренди від 11.12.2020 року в сумі 110 458 грн 55 коп.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що відповідно до п.3.2.1 Договору, особливості порядку розрахунків по орендній платі за Об`єкт нерухомості: на момент підписання даного договору Наймач оплатив Наймодавцю орендну плату за перший місяць оренди і гарантійну суму в розмірі орендної плати. Загальна сума складає 46 000 грн. В кінці терміну оренди сума повертається Наймачеві в повному обсязі, якщо орендованому майну не було нанесено ушкоджень.

Позивач не заперечує факт оплати готівкою гарантійного платежу за оплати за перший місяць оренди у розмірі 46 000 грн, однак гарантійний платіж не повернуто відповідачу, а отже, даний платіж може бути зарахований до орендної плати. Також оплата за перший місяць оренди також не була зарахована до сплаченої орендної плати.

Так як оплата 46 000 грн здійснювалась по договору оренди, стягнення боргу проводиться по цьому ж самому договорі, позивачем жодним чином не зазначено про завдані збитки об`єкту оренди, матеріали справи не містять доказів на підтвердження завданих збитків відповідачем, тому мова про компенсацію збитків є припущенням суду першої інстанції.

Щодо розрахунків, то за період січень 2021-квітень 2022 року (16 місяців; період визначено позивачем у позові), відповідач повинна була сплатити позивачу орендну плату у розмірі 368 000 грн. (23 000 грн*16 міс) та комунальні платежі у розмірі 14 721,28 грн (відповідно до наданих розрахунків та квитанцій), а всього - 382 721,28 грн.

Натомість, відповідач сплатила позивачу орендну плату у розмірі 328 254,85 грн. (остання оплата була здійснена 31.01.2022 року за лютий 2022 року, що визнається позивачем у позові) та комунальні платежі у розмірі 14 086,10 грн., а всього відповідачем було сплачено позивачу - 342 340,95 грн.

Тобто залишок боргу відповідача перед позивачем по договору оренди становить 40 380,33 грн. (382 721,28-342 340,95).

Зазначає, що відповідачка з початку розгляду справи не заперечувала, що перестала здійснювати оплати по договору позивачу у зв`язку з початком повномасштабної війни на території України, і розрахунки, які додаються, це підтверджують, оскільки вони свідчать про несплату приблизно за 2 місяці оренди.

Однак, вказані пояснення сторони відповідача не взяті до уваги судом першої інстанції.

Судом першої інстанції не надано оцінки доказам, які подавались стороною відповідача.

Таким чином, перелічені вище факти свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необгрунтованого рішення по справі, яке підлягає скасуванню.

Вказує, що судом першої інстанції при прийняття оскаржуваного рішення не було з`ясовано та враховано обставини, що мають значення для справи.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд не може взяти до уваги пояснення відповідача щодо передачі готівки в сумі 36 000 грн в рахунок оплати за орендні платежі, оскільки представник позивача заперечувала такі обставини та враховуючи положення ч.2 ст.218 ЦК України відповідач не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження таких обставин.

Вказувала, що 17.03.2023 року вона повторно ознайомилась з матеріалами кримінального провадження №0001025 від 10.06.2022 року відкритого у підрозділі дізнання Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві по ст.356 КК України.

В матеріалах кримінального провадження наявні пояснення позивача ОСОБА_2 від 27.06.2022 року (арк.59-61). Відповідно до пояснень, позивач вказує, що позивач «відчинив замки, на той час в квартирі нікого не було, та самостійно замінив всі замки до квартири. У квартирі знаходилось приладдя ОСОБА_3 ». В поясненнях позивач називає суму заборгованості за оренду у розмірі 80 000 грн, в цій сумі також зазначена плата за комунальні послуги. «Обладнання яке знаходилось в квартирі на даний час знаходиться на місці. Речі з квартири не брав, оскільки вони йому не потрібні».

На запитання дізнавача чи здійснювала відповідач оплату за оренду та комунальні послуги готівкою, позивач відповів, що «1 раз частково за оренду».

На запитання дізнавача чи отримував син позивача оплату за оренду, позивач відповідає, що «1 раз отримував».

На запитання дізнавача на які картки здійснювала перерахунок коштів відповідач, позивач відповідає: «гроші від ОСОБА_3 надходили на дві картки».

На запитання дізнавача де знаходяться речі ОСОБА_3 та обладнання, позивач відповідає: «в квартирі АДРЕСА_1 » (копія пояснень позивача додані до заперечень Відповідача від 20.03.2023 року).

Однак, даний доказ взагалі не взято до уваги судом першої інстанції.

Таким чином, перелічені вище факти свідчать про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного та необгрунтованого рішення по справі, а отже, є підставою для оскарження судового рішення.

Вважає, що за таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушенням норм процесуального права.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів щодо виконання зобов`язань в повному обсязі, тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача недоплачених сум за договором оренди в розмірі 110 458,55 грн. та часткового задоволення заявлених вимог.

Також суд зазначав, що при сплаті орендних платежів на картковий рахунок позивача, відповідач при підрахунку сум не взяла до уваги про відрахування з внесених сум комісії банку, таким чином сума відповідних платежів зменшується на суми комісію банку.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 759 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно з положеннями статті 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом положень статей 626, 627, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 11.12.2020 року між ОСОБА_2 (далі - Наймодавець) та ОСОБА_1 (далі - Наймач) був укладений договір найму (оренди) нерухомого майна.

За умовами зазначеного договору, Наймодавець тимчасово передає в найм (оренду) квартиру АДРЕСА_1 зі сплатою щомісячної орендної плати в сумі 23 000 грн з моменту фактичного використання, оплатою комунальних послуг, опалення, вартість спожитої електроенергії, водопостачання, інтернет, телебачення (п.п.1.1, 3.1, 3.1.2, 3.1.3 Договору).

Сторони домовились та зазначили в п.3.2 Договору, розрахунок по орендній платі здійснюється між сторонами не пізніше 05 числа кожного місяця проживання, що підлягає оплаті.

Сторони, як вбачається, не визначили порядку сплати орендних платежів.

На виконання п.2.1.1 Договору, 15.12.2020 року між сторонами був укладений акт прийому-передачі жилого приміщення за яким Наймодавець передав Наймачу вказане приміщення.

Крім того, як встановлено судом та підтверджено сторонами, 15.12.2020 року ОСОБА_1 на виконання положень п.3.2.1 Договору передала готівкою 46 000 грн - орендної плати за перший місяць оренди та гарантійну суму в розмірі місячної орендної плати.

Під час слухання справи судом було встановлено, що після закінчення терміну оренди ОСОБА_1 не передала за актом приймання передачі квартиру ОСОБА_2 .

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначав, що відповідач належним чином не виконувала власні зобов`язання в частині сплати орендної плати внаслідок чого виникла заборгованість.

Позивач та відповідач під час слухання справи вказували на різні суми, які надійшли в рахунок оплати орендної плати.

В той же час обидві сторони погодились з тим, що за весь період користування приміщенням відповідач мала б сплатити оренду плату в сумі 368 000 грн (16 місяців х 23 000 грн).

Крім того, згідно з наданими суду квитанціями, за період користування приміщенням квартири, відповідач мала б сплатити за спожиті комунальні послуги 26 108,84 грн. Отже, загальна сума, яку відповідач мала сплатити на користь позивача становить 394 108,84 грн (368 000 грн + 26 108,84 грн).

Так як при сплаті грошових коштів відповідач не зазначала призначення платежу, суд позбавлений можливості встановити які суми були призначені за оренду квартири, а які сплата за житлово-комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачено наступні суми:

на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 загальна сума 150 109,77 грн;

на картковий рахунок відповідача НОМЕР_2 загальна сума 110 540,52 грн;

та 23 000 грн орендної плати за перший місяць оренди, а всього 283 650,29 грн.

Тобто заборгованість за платежами за договором становить 110 458,55 грн (394 108,84 - 283 650,29).

Суд першої інстанції не взяв в рахунок сплати орендних платежів 23 000 грн гарантійної суми, оскільки між сторонами після закінчення терміну оренди не підписаний акт приймання-передачі. Крім того, пунктом 3.2.1 передбачено можливість використання зазначеного платежу в рахунок компенсації збитків, якщо такі були спричинені з вини відповідача.

Також суд не взяв до уваги пояснення відповідача щодо передачі готівки в сумі 36 000 грн в рахунок оплати за орендні платежі, оскільки представник позивача заперечувала такі обставини та враховуючи положення ч.2 ст.218 ЦК України відповідач не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження таких обставин.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що при сплаті орендних платежів на картковий рахунок позивача, відповідач при підрахунку сум не взяла до уваги про відрахування з внесених сум комісії банку, таким чином сума відповідних платежів зменшується на суми комісію банку.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів щодо виконання зобов`язань в повному обсязі, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача недоплачених сум за договором оренди в розмірі 110 458,55 грн та часткового задоволення заявлених вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: