ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня2023 року

м. Київ

справа № 187/1017/19

провадження № 61-4155 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року у складі судді Іщенко І. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним,стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що 10 травня 2013 року вона під впливом психологічного тиску з боку відповідачки ОСОБА_2 , погроз кримінального переслідування за фактом нібито крадіжки грошей з квартири відповідачки, написала розписку про те, що взяла у відповідачки в борг грошові кошти в розмірі 14 250 дол. США, які насправді не отримувала, тобто даний правочин не був укладений.

Того ж дня, 10 травня 2013 року вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 260 дол. США, а відповідачка написала розписку про отримання цих грошей, пообіцявши, що за фактом крадіжки до правоохоронних органів звертатися не буде. 13 травня 2013 року ОСОБА_2 повідомила її про негайне повернення залишку грошей за розпискою від 10 травня 2013 року. Оскільки залишок коштів вона зібрати не змогла, відповідачка звернулась до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із письмовою заявою про вжиття заходів до невстановленої особи, яка 10 травня 2013 року в період часу з 11:00 до 12:30 год. шляхом підбору ключа проникла до її квартири, звідки таємно викрала гроші в сумі 15 000 дол. США, після чого з місця скоєного злочину зникла, чим заподіяла їй майнову шкоду на вказану суму. При цьому відповідачка вказала на неї, позивачку, як на особу, яка могла скоїти цей злочин. Заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002684 з попередньою кваліфікацією за частино третьою статті 185 КК України.

Вказувала, що не маючи можливості витримати психологічний тиск з боку відповідачки внаслідок безпідставного звинувачення у вчиненні злочину, який вона не скоювала, 17 травня 2013 року вона вчинила спробу самогубства у зв`язку з чим потрапила до Дніпропетровської міської багатопрофільної клінічної лікарні № 4 з отруєнням. Її батько - ОСОБА_4 зібрав по знайомих 10 990 дол. США, які віддав відповідачці під розписку 27 травня 2013 року, після чого відповідачка склала письмову заяву до правоохоронних органів з проханням припинити кримінальне провадження відносно неї.

06 червня 2013 року постановою СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області кримінальне провадження № 0002684 за фактом крадіжки в квартирі відповідачки було закрито.

Оскільки грошові кошти в розмірі 14 250 дол. США за розпискою від 10 травня 2013 року вона не отримувала, вказаний договір позики підлягає визнанню неукладеним на підставі статті 1051 ЦК України, а оскільки грошові кошти у вказаному розмірі були отримані відповідачкою за неукладеним договором без достатньої правової підстави, вони підлягають поверненню відповідно до положень статей 1212, 1213 ЦК України з урахуванням положень статті 625 ЦК України.

Також вважала, що діями ОСОБА_2 їй була завдана значна моральна шкода, яка виразилася у сильних душевних стражданнях, стресовому стані, пов`язаному із залякуванням і шантажем з боку відповідачки, що призвело до вчинення спроби самогубства.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд поновити строк звернення до суду з позовом; визнати неукладеним письмовий правочин - боргову розписку від 10 травня 2013 року, надану нею ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 85 302, 41 грн, що еквівалентно 3 260 дол. США, отримані відповідачкою відповідно до розписки від 10 травня 2013 року, а також грошові кошти в розмірі 287 568, 50 грн, що еквівалентно 10 990 дол. США, отримані відповідачкою відповідно до розписки від 27 травня 2013 року, моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, а також 3 % річних у розмірі 33 558, 30 грн та судові витрати по справі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судами встановлено, що у лютому 2016 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики від 10 травня 2013 року (боргову розписку), як вчинений під впливом насильства. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, у справі № 202/582/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із недоведеністю факту вчинення насильства з боку відповідачки під час укладення оспорюваного правочину.

У зв`язку з недоведеністю факту того, що боргова розписка від 10 травня 2013 року була написана позивачем під впливом насильства, суди не вбачали законних підстав для прийняття як доказу безгрошовості цього договору показання свідка ОСОБА_4 .

Судами встановлено, що ОСОБА_1 власноручно писала боргову розписку від 10 травня 2013 року, грошові кошти в розмірі 3 260 дол. США та 10 990 дол. США були добровільно передані відповідачці за вказаним правочином, що спростовує доводи позивачки про безгрошовість договору позики від 10 травня 2013 року.

Висновки за результатами дослідження з використанням поліграфу, що здійснені експертом-поліграфологом ОСОБА_5 06 листопада 2017 року та 08 грудня 2017 року, спеціалістом по роботі з поліграфом ОСОБА_6 20 жовтня 2017 року суди визнали недопустимими доказами, оскільки спеціалісти, які проводили вказані дослідження, не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та не входять до Реєстру судових експертів, не мають свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що обставини, на які посилалась ОСОБА_1 в позовній заяві, не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для визнання неукладеним договору позики від 10 травня 2013 року відповідно до статті 1051 ЦК України, а також стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих за цим правочином, 3 % річних та моральної шкоди, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17, від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. від 29 червня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 187/1017/19 із Петриківського районного суду Дніпропетровської області.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.; судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В, Сакара Н. Ю.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини передачі ОСОБА_7 грошових коштів ОСОБА_1 на підставі боргової розписки від 10 травня 2013 року, отже не встановили справжню правову природу вказаного правочину.

Крім того, суди не звернули увагу на дописку відповідачки у розписці від 10 травня 2013 року про те, що вона не буде подавати заяву за фактом крадіжки в її квартирі, а також на підстави закриття кримінального провадження за фактом крадіжки у відповідачки грошових коштів у розмірі 15 000 дол. США, тобто не врахували існування між сторонами не лише боргових зобов`язань.

Також поза увагою судів попередніх інстанцій залишена та обставина, що судом у справі № 202/582/16-ц фактично досліджені докази та встановлені обставини того, що гроші за оспорюваним правочином від 10 травня 2013 року позивачка не отримувала, тобто розписка була написана без реального отримання коштів, а правочин укладено без наміру створення наслідків, обумовлених ним.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії розписки, складеної 10 травня 2013 року ОСОБА_1 , остання отримала в борг у ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 14 250 дол. США, які зобов`язалася повернути протягом місяця. Розписка складена в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Внизу розписки міститься дописка, зроблена ОСОБА_7 , про те, що заяву за фактом крадіжки в її квартирі вона подавати не буде (а. с. 97, т. 1).

Відповідно до розписки, складеної 10 травня 2013 року ОСОБА_7 , остання отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 260 дол. США в рахунок погашення боргу за розпискою від 10 травня 2013 року. Розписка складена в присутності свідка ОСОБА_4 . Також у розписці ОСОБА_7 зазначила, що заяву за фактом крадіжки в її квартирі вона подавати не буде (а. с. 6, т. 2).

Відповідно до розписки, складеної 27 травня 2013 року ОСОБА_7 , остання отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 990 дол. США в рахунок погашення боргу за розпискою від 10 травня 2013 року (а. с. 26, т. 2).

Відповідно до постанови заступника начальника СВ Індустріального району РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лимарева І. В. від 06 червня 2013 року кримінальне провадження № 0002684 закрито на підставі заяви потерпілої ОСОБА_7 від 31 травня 2013 року, яка вказала, що грошові кошти у розмірі 15 000 дол. США, за фактом викрадення яких відкрите кримінальне провадження, вона знайшла в іншому місці (а. с. 101, т. 1).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні КЗ «Дніпропетровська МБКЛ № 4» ДОР) з 17 травня 2013 року по 23 травня 2013 року у зв`язку з отруєнням карбофосом, який зі слів хворої вона переплутала з вином (а. с. 24, т. 2).

Згідно висновку за результатами дослідження з використанням поліграфу, здійсненого експертом-поліграфологом Хоружим О. А. 06 листопада 2017 року, вранці 10 травня 2013 року ОСОБА_1 не отримувала від ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 14 250 дол. США (а. с. 20-23, т. 2).

Згідно висновку про результати поліграфічного тестування, здійсненого спеціалістом по роботі з поліграфом ОСОБА_6 20 жовтня 2017 року, батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на питання чи передавав він 10 травня 2013 року ОСОБА_9 15 000 дол. США відповів «ні». На думку поліграфолога значимих реакцій не виявлено (а. с. 8, т. 2).

Згідно висновку за результатами дослідження з використанням поліграфу, здійсненого експертом-поліграфологом Хоружим О. А. 18 грудня 2017 року, 10 травня 2013 року батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 домовлявся з відповідачкою про спільне відвідування 13 травня 2013 року відділу поліції з метою ознайомлення з матеріалами слідчих дій щодо крадіжки 15 000 дол. США у ОСОБА_9 громадянкою ОСОБА_1 (а. с.14-19, т. 2).

Свідок ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснив, що він є батьком позивачки ОСОБА_1 вказував, що йому відомо, що 09 травня 2013 року його дочка ОСОБА_1 разом з відповідачкою ОСОБА_7 у квартирі останньої святкували День Перемоги до вечора. 10 травня 2013 року йому зателефонувала донька ОСОБА_1 та повідомила, що її звинувачують у крадіжці 15 000 дол. США. Через півгодини він приїхав до неї додому, дочка перебувала в стресовому стані та повідомила, що до неї приходили дві особи в цивільному одязі з поліції, вимагали написати зізнання у скоєнні крадіжки та повернути 15 000 дол. США, в іншому випадку погрожували посадити до в`язниці та відібрати дітей. Вказував, що разом з позивачкою пішов до квартири відповідачки, щоб розібратися з ситуацією, яка склалася. Разом з ними пішли його дружина ОСОБА_10 та сусідка ОСОБА_8 , які до квартири не заходили, однак він зателефонував ОСОБА_4 для того щоб вона по телефону чула, що відбувається в квартирі. Відповідачка почала звинувачувати ОСОБА_1 спочатку в крадіжці 15 000 дол. США, а потім, порахувавши грошові кошти відповідно до своїх записів, назвала суму 14 250 дол. США та вимагала написати розписку про отримання ОСОБА_1 в борг зазначеної суми. Позивачка заперечувала крадіжку грошей, при цьому у неї тремтіли руки, стан був ненормальним, тому він сказав останній, щоб вона написала розписку, а потім, заспокоївшись, вони вирішать це питання. ОСОБА_1 написала боргову розписку на суму 14 250 дол. США, після чого він зателефонував ОСОБА_8 , щоб та зайшла в квартиру відповідачки, та вони разом ОСОБА_8 поставили свої підписи на розписці. Також ОСОБА_4 вказував, що того ж дня, 10 травня 2013 року, взяв в борг у ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 3 260 дол. США, які одразу ж під розписку передав відповідачці. Вказані події призвели до психологічного розладу у ОСОБА_1 , в результаті якого 17 травня 2013 року вона вчинила спробу самогубства та до 23 травня 2013 року перебувала в лікарні. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що остання хотіла позбавити себе життя, оскільки грошей у відповідачки не брала. 17 травня 2013 року в районному відділі поліції йому вдалося з`ясувати, що кримінальне провадження відкрито не відносно його дочки, а відносно невстановленої особи. 24 травня 2013 року прийшла повістка з райвідділу поліції. Він особисто повідомив працівників поліції, що віддасть залишок суми відповідачці, щоб вони не чіпали його дочку, та вимагав, щоб поліція знайшла особу, винну у вчиненні крадіжки грошей. 27 травня 2013 року в присутності працівника поліції Лимарь він передав залишок по борговій розписці відповідачці, а остання написала заяву, що не звинувачує ОСОБА_1 в крадіжці грошей. Оригінал розписки від відповідачки він отримав 20 січня 2016 року.

Судами встановлено, що у лютому 2016 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики від 10 травня 2013 року (боргову розписку), як вчинений під впливом насильства. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, у справі № 202/582/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із недоведеністю факту вчинення насильства з боку відповідачки під час укладення оспорюваного правочину (а. с.105-112, 113-116, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі№ 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається з позовної заяви, основною підставою позову є визнання оспорюваного договору позики неукладеним відповідно до вимог статті 1051 ЦК України, оскільки грошові кошти за цим договором позивачка не отримувала, а також стягнення з відповідачки грошових коштів за договором позики відповідно до положень статей 1213, 1213 ЦК України як отриманих нею без достатньої правової підстави.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22).

Отже частина перша статті 1051 ЦК України, з метою доведення перед судом безгрошовості договору позики у письмовій формі, допускає застосування будь-яких доказів, в тому числі і свідчення свідків, однак лише за умови, коли особа, яка посилається на такий доказ (свідчення свідків) доведе, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно власноруч написаної ОСОБА_1 розписки від 10 травня 2013 року, остання отримала в борг у ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 14 250 дол. США, які зобов`язалась повернути протягом місяця.

Судами враховано, що у лютому 2016 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики від 10 травня 2013 року (боргову розписку), як вчинений під впливом насильства. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, у справі № 202/582/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із недоведеністю факту вчинення насильства з боку відповідачки під час укладення оспорюваного правочину.

Отже обставини укладення оспорюваного договору позики від 10 травня 2013 року під впливом насильства були предметом розгляду у справі № 202/582/16-ц і факт укладення договору під впливом насильства не знайшов свого підтвердження, а виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновкупро відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами безгрошовість оспорюваного правочину, а лише покази свідка ОСОБА_4 не є достатньою підставою для визнання оспорюваного договору позики неукладеним відповідно до положень статті 1051 ЦК України, за відсутності встановлених судом обставин укладення цього договору під впливом насильства.

У справі, яка переглядається, встановлено, що договір позики від 10 травня 2013 року у виді розписки містить необхідні умови договору позики, зокрема дату його складання, сторони правочину, отримання грошових коштів у борг у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому розписка написана власноручно позивачкою, що нею не заперечувалося, із зазначенням усіх особистих ідентифікуючих даних сторін, а отже, є належними доказами укладення між сторонами договору позики грошової суми у розмірі 14 250 дол. США.

Також судами встановлено, що на виконання умов оспорюваного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти: 10 травня 2013 року у розмірі 3 260 дол. США, 27 травня 2013 року у розмірі 10 990 дол. США, що підтверджується розписками ОСОБА_2 про отримання грошових коштів у вказаному розмірі. Вказані дії позивачки свідчать про повне виконання нею умов договору позики від 10 травня 2013 року та повернення боргу відповідачці у розмірі 14 250 дол. США та спростовують доводи позивачки про отримання ОСОБА_2 цих коштів без достатньої правової підстави.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у справі № 202/582/16-ц фактично досліджені докази та встановлені обставини того, що гроші за оспорюваним правочином від 10 травня 2013 року позивачка не отримувала, тобто розписка була написана без реального отримання коштів, а правочин укладено без наміру створення наслідків, обумовлених ним, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі обставини у справі № 202/582/16-ц судом не встановлювались; предметом у вказаній справі було визнання недійсним договору позики від 10 травня 2013 року, як вчиненого під впливом насильства, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович