КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7713/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом юридичної фірми «Ілляшев та Партнери» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року представник ЮФ «Ілляшев та Партнери» - адвокат Колесник О.І. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 звільнити садовий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року справу за позовом юридичної фірми «Ілляшев та Партнери» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії направлено для розгляду за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про повернення позову без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що Печерський районний суд м. Києва повинен був повернути даний позов без розгляду, а не передавати дану справу за підсудністю, оскільки ЮФ «Ілляшев та Партнери» було одночасно подано до Печерського районного суду м. Києва два однакових позови, тобто наявним є зловживання процесуальними правами, передбачене п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, за яким подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Крім того, позивач ЮФ «Ілляшев та Партнери» не мали та не мають жодного відношення до садового будинку АДРЕСА_1 і не могли додати до позовної заяви будь-яких документів на підтвердження свого права власності на цей будинок. Саме тому вони подали позов не до Обухівського районного суду, адже розуміли, що спір не пов`язаний з нерухомим майном. Печерський районний суд м. Києва, не маючи жодних доказів на підтвердження прав позивача на нерухоме майно, безпідставно визнав, що спір пов`язаний із нерухомим майном та передав справу за підсудністю, хоча повинен був залишити позо без руху надавши позивачу час для подання доказів на підтвердження права на будинок.

Від ЮФ «Ілляшев та Партнери», в особі адвоката - Руденка О.В. на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що твердження скаржника про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу згідно пункту 6 частини четвертої статті 185 ЦПК України на момент прийняття оскаржуваної ухвали не відповідає дійсності та не підтверджується доказами, оскільки на момент прийняття ухвали у Печерському районному суді м. Києва не було на розгляді позовної заяви ЮФ «Ілляшев та Партнери» до ОСОБА_1 з тим самим предметом та з однакових підстав.

У відзиві також зазначено, що ЦПК України встановлено порядок, за яким підстави, які унеможливлюють відкриття провадження у справі (підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження), з`ясовуються судом після перевірки судом дотримання правил підсудності.

За правилом пункту 9 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Передаючи дану справу на розгляд до Обухівського районного суду Київської області, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний позов повинен бути пред`явлений за місцем знаходження нерухомого майна, а саме садового будинку АДРЕСА_1 , що відноситься до Обухівського району Київської області, у зв`язкуз чим, вимоги ст.30 ЦПК України щодо виключної підсудності підлягають застосуванню.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується, враховуючи наступне.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в частинах першій, другій статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19, від 02 лютого 2022 року у справі №185/8191/16-ц.

Згідно з частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 звільнити садовий будинок АДРЕСА_1 .

Тобто, даний позов виник з приводу нерухомого майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Печерський районний суд м. Києва правильно застосував норми процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність передачі справи на розгляд до Обухівського районного суду Київської області, так як даний спір нерозривно пов`язаний із нерухомим майном, яке знаходиться в Київській області, Обухівському районі, с. Підгірці, що територіально відноситься до Обухівського району Київської області.

Посилання скаржника на те, що позивач зловживає своїми процесуальними правами та подав одночасно два ідентичні позови до одного і того ж відповідача, про той самий предмет та з тих самих підстав, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не мають правового значення і не стосуються предмету апеляційного перегляду, оскільки ухвала Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року підлягає оскарженню лише з підстав правильності передачі даної справи за підсудністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду судова колегія відхиляє, оскільки питання щодо прийняття справи до розгляду та відкриття провадження Печерським районним судом. Києва не вирішувалось.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана