П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року м. Київ

Справа № 369/6975/21

Провадження: № 22-ц/824/11860/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Верланова С. М.,

секретар Талдонова М. Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Макаренка Сергія Сергійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальінстю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ»

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грицюк Поліна Володимирівна, товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ», про визнання договору дарування та договору купівлі продажу недійсними,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року представник ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги.

30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», Договором застави цінних паперів № 21 ДМП від 19.08.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

З інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що 18.09.2014 року ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право власності, зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, 18.09.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Рогач В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1671.

В подальшому, 05.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за № 714.

29.12.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Відмічав, що Апеляційним судом м. Києва у справі № 22-ц/796/3130/2014 було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 136/П/84/2008-980 у розмірі 1 531 425,30 грн., що дає підстави вважати, що відповідач усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги кредитного договору та подарував квартиру.

За викладених обставин, просив суд:

визнати недійсним договір дарування від 18.09.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Гнідюк О.Б., зареєстрований в реєстрі за № 1671 (номер запису про право власності 7046369) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 18.09.2014 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , припинити право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.02.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за номером 714 (номер запису про право власності 8627355) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05.02.2015 року за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , припинити право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29.12.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Грицюк П.В., зареєстрований в реєстрі за номером 4079 (номер запису про право власності 18398660) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 29.12.2016 року за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , припинити право власності за ОСОБА_4 на квартиру.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Макаренко С.С. в інтересах ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що наявність заборгованості у ОСОБА_1 на момент відчуження ним квартири підтверджується рішенням суду. ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що на його майно може бути звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги кредитного договору та подарував квартиру.

Вказана обставина доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, а тому, правочини спрямовані на відчуження спірного майна, має бути визнано недійсними.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кучерявий Д.В. в інтересах ОСОБА_4 зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що станом на момент укладення спірних правочинів заборгованість у ОСОБА_1 дійсно існувала. При цьому, факт проведення аукціону з продажу майна неплатоспроможного банку не підтверджує дійсної кредитної заборгованості станом на 18 вересня 2014 року. Зауважив, що позивач також не надав доказів на підтвердження виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , на яке здійснював посилання. Вказував, що умови укладеного договору із ОСОБА_1 передбачають відповідальність позичальника за не передання в іпотеку квартири, а саме право вимоги дострокового виконання зобов`язання із виплатою передбачених платежів та штрафних санкцій, а тому вважав, що позичальник не був позбавлений можливості відчужити квартиру. Окрім того, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не доведено, що у разі визнання спірних правочинів недійними відбудеться ефективний захист його порушеного права.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату та час розгляду справи позивач повідомлявся належним чином. Від адвоката Макаренка С.С., який діє в інтересах ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», надійшла заява про проведення судового засідання без його участі.

В судовому засіданні адвокат Кучерявий Д.В. в інтересах ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення адвоката Кучерявого Д.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 19.08.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 136/П/84/2008-980 на підставі заяви ОСОБА_1 про надання кредиту у розмірі 979267,92 грн. для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 979267,92 грн., на строк 20 років з 19.08.2008 року до 19.08.2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 18 817 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ», з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-609/81-06-2/2008/001 від 18.08.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «УКРГАЗ» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру яка до договору про резервування / бронювання приміщення № 1А2/1/4/8/Ж від 24.07.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «Укргаз», на підставі якого за позичальником резервується / бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 20.29 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту - підпункт 1.3.1. пункту 1.3. кредитного договору.

Як передбачено підпунктами 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. пункту 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені строки наступні договори:

- в день укладення кредитного договору, договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №Б609/81-06-2/2008/001 від 18.08.2008 року, за умовами якого позичальник передає банку в заставу майнові права, оціночною вартістю 1119611,50 (один мільйон сто дев`ятнадцять тисяч шістсот одинадцять гривень 50 копійок).

- в день укладення кредитного договору, договір застави майнових прав, право вимоги на які належить позичальнику на підставі проспекту емісії цінних паперів, факту перерахуванню Облігацій на рахунок ТОВ «Укргаз», з метою їх погашення, що підтверджується відповідною випискою про обіг рахунку, відкритому у цінних паперах заставодавцю, та договору про резервування/бронювання приміщення.

- в день зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах позичальника, відкритий у Відкритому акціонерному товаристві комерційний банк «Надра», як зберігача, договір застави цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу цінні папери (облігації), придбані на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів №Б609/81-06-2/2008/001 від 18.08.2008 року.

- протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у п.1.2. цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 188,17 (сто вісімдесят вісім цілих сімнадцять сотих) метрів квадратних, яка складається з 2 кімнат на 4-му поверсі.

Як визначено підпунктом 4.3.5. пункту 4.3. кредитного договору позичальник зобов?язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3. цього договору, тобто, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості.

19.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 21.

Відповідно до п. 1.1. договору заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року передає заставодержателю в заставу належні йому майнові права. Майнові права оцінюються сторонами в сумі 1119611,50 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття майнових прав у заставу, складає 231085,96 доларів США.

19.08.2008 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав №21 ДМП по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-609/81-06-2/2008/001.

Відповідно до пункту 1.1. договору заставодавець в забезпечення виконання зобов`язань передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених цим договором, предмет застави.

18.09.2014 року, отримавши свідоцтво про право власності, ОСОБА_1 зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 . (нова адреса).

18.09.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Рогач В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1671.

05.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за № 714.

29.12.2016 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Грицюк П.В., зареєстрований в реєстрі за № 714.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги.

За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 21 ДМП від 19.08.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги.

За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 21 ДМП від 19.08.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Відмовляючи у позові ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування від 18.09.2014 року укладений щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 . При цьому, суд встановив, що позовні вимоги пред`явлені щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Тобто, суд вважав відсутнім у п. 4.3.5. кредитного договору № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19 визначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Правочин може бути визнано фіктивним лише у разі доведення позивачем у справі наявності відповідних умов (обставин), з якими закон пов`язує фіктивність правочину. Серед таких умов обов`язковими є вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах. Зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Як зазначено вище, відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору.

Так, відповідно до п. 2.1.4. кредитного договору № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою АДРЕСА_5 .

Разом з тим, встановлено, що договір дарування від 18.09.2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Рогач В.В., зареєстрований в реєстрі за номером 1671, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідно до рішення № 5 від 18.01.2008 року Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «Укргаз» в АДРЕСА_7 » новоствореному будинку, в якому розташована спірна квартира, було присвоєно нову адресу, а саме:

стара адреса - АДРЕСА_5 .

нова адреса - АДРЕСА_6 .

Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_1 існував обов`язок протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 укласти з банком, в якому він отримав кредит на будівництво такої квартири, договір іпотеки цієї нерухомості.

Та обставина, що після завершення будівництва квартири була змінена адреса, замість блоку 1-А-2, присвоєно корпус 3, у тому ж самому будинку, по тій же вулиці та в тому ж населеному пункті, на переконання суду не звільняло боржника від обов`язку передати збудовану за кредитні кошти квартиру в іпотеку кредитору.

Разом з тим, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру, та зареєструвавши своє право власності 18.09.2014 року, в той самий день укладає договір дарування з ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Рогач В.В., зареєстрований в реєстрі за номером 1671.

Суд першої інстанції не врахував, що Апеляційним судом м. Києва 11.03.2014 року по справі № 22-ц/796/3130/2014 було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 136/П/84/2008-980 у розмірі 1 531 425,30 грн.

А отже, це дає підстави вважати, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги Кредитного договору та відчужив майно, шляхом укладення договору дарування.

Є очевидним, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Встановлені судом обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто, вчиненим на шкоду кредитору.

Суд робить висновок, що дійсною метою учасників такого договору, було уникнення виконання обов`язку повернення кредиту та укладення договору іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору.

Недійсність первинного договору дарування тягне за собою і недійсність правочинів? укладених сторонами в подальшому (ст.216 ЦК України.)

За вищенаведених обставин, колегія судів не погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених позовних вимог та вважає їх помилковими.

В той же час, як убачається із матеріалів справи, відповідачем у справі подана заява про застосування позовної давності.

З огляду на те, що суд вважав заявлені вимоги не доведеними та безпідставними, в обговорення питання позовної давності суд першої інстанції не входив.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Позивач став новим кредитором за кредитним договором № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року, тобто після 18.09.2014 року, коли відбулось укладення договору дарування квартири.

Відповідно до п. 4.2. кредитного договору банк має право:

4.2.1.Проводити перевірку цільового використання кредиту, шляхом:

- аналізу та перевірки достовірності первинних документів, що підтверджують цільове використання кредиту;

- перевірки наявності договорів, визначених у п. 1.2 цього договору;

- перевірки стану нерухомого майна за адресою, зазначеної у право-встановлюючому документі.

4.2.2.У разі суттєвого погіршення фінансового стану позичальника та/або припинення дії або визнання недійсними хоча б одного із договорів, визначених у п. п. 1.2., 2.1.2., 2.1.3. цього договору, та/або зниження вартості засобів забезпечення виконання зобов`язань, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. цього договору, вимагати надання позичальником додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язань за цим договором;

4.2.3.Вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо:

- позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язання, згідно з п. 4.2.2. цього договору, не надасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або

- запропоновані засоби не влаштують Банк, або

- Позичальник відмовиться (незалежно від причин такої відмови) від своєчасного укладення договорів, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1,3. цього договору.

4.2.4.Вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього договору, а також якщо не оформлено договір іпотеки, що визначений у п.2.1.3 цього договору (не залежно від причин), у строк, визначений у цьому договору.

4.2.5.Вимагати від позичальника документи, що підтверджують його поточний фінансовий стан.

У Постанові ВС від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18 був зроблений такий висновок: «Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Зважаючи на положення матеріального законодавства строк на звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування, який був укладений 18 вересня 2014 року, закінчився через три роки з того часу , коли кредитор міг довідатись про порушення свого права.

При цьому суд, виходить із того, що кредитор, про порушення свого права міг довідатись ще в 2014 році, тобто, після укладення договору дарування, а з позовом позивач звернувся про визнання недійсним договору дарування у травні 2021 року, тобто, більш ніж через 7 років з часу порушення прав кредитора, про яке він мав об`єктивну можливість довідатись.

Колегія суддів ураховує і те, що позивачем, окрім посилань на про перехід права вимоги в 2020 році (що не змінює обрахунок строку позовної давності), інших обґрунтованих заперечень на заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності суду не наведено.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, та враховуючи, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мали значення для вирішення спору, не вірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині підстави для відмови в задоволенні позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки, при апеляційному перегляді колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного рішення виключно у частині мотивів його ухвалення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Макаренка Сергія Сергійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальінстю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. М. Верланов