КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 752/6590/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5944/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Машкевич К.В. в м. Київ 15 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року АТ «Креді Агріколь Банк» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 263135,54 грн. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 29 січня 2020 року АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 уклали комплексний договір № 1/3864677, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 262642,98 грн., з яких 250160 грн. на купівлю транспортного засобу для особистого користування та 12482,98 грн. на сплату страхової премії за договором добровільного страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби, укладеним між ПАТ «Страхова компанія «Кардіф», позичальником та банком, строком до 28 січня 2027 року включно під 16,9 % річних та з комісійною винагородою 2,9 % річних.

В зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язання в строки, передбачені договором, позивач направив на адресу відповідача 29 вересня 2020 року та 02 листопада 2020 року вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які виконані не були. Внаслідок невиконання умов кредитного договору у відповідача станом на 10 лютого 2021 року є наявною заборгованість в загальному розмірі 263135,54 грн., що включає 230861,85 грн. сума строкової заборгованості по кредиту, 5612,45 грн. сума простроченої заборгованості по кредиту, 8617,08 грн. сума заборгованості по нарахованим відсоткам, 18044,16 грн. сума заборгованості по простроченим відсоткам.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року позов АТ «Креді Агріколь Банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 263135,54 грн. та судові витрати.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що справу розглянуто без належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи. В матеріалах справи наявне лише одне повідомлення про відправлення відповідачу документів від 05 серпня 2021 року, однак зазначених документів він не отримував. Оскаржуване рішення було ухвалено за його відсутності, що позбавило можливості ОСОБА_1 реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 43 ЦПК України, позбавило його права на захист, та порушило принцип змагальності сторін, копію рішення йому також не було направлено.

Вказував, що було порушено його право на подання відзиву на позовну заяву в зв`язку з тим, що він не приймав участі в розгляді справи, його було обмежено у доступі до правосуддя, порушено право на подання доказів для спростування позовних вимог.

Вказував також, що в оскаржуваному рішенні не враховано та не зазначено, що відповідач сплачував кредит на загальну суму більше ніж 50500 грн., що підтверджується випискою по кредитному договору, та наведено конкретні суми, які сплачувались за період з 10 березня 2020 року по 08 лютого 2021 року. Зазначені кошти при ухваленні оскаржуваного рішення враховані не були, що свідчить про неповне дослідження та встановлення всіх обставин справи.

Наголошував, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19)» від 17 березня 2020 року на законодавчому рівні було заборонено всім банкам нараховувати штрафні санкції за договорами споживчого кредитування, шляхом внесення відповідних змін до розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». При цьому в оскаржуваному рішенні було нараховано та стягнуто з відповідача суму заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками, що свідчить про неповне з`ясування всіх обставин та неврахування зазначених норм.

Посилався, що обставинами, які унеможливили сплату ним кредиту, є потрапляння відповідачем в дорожньо-транспортну пригоду 15 серпня 2020 року і пошкодження автомобіля. При цьому він не бажає ухилятися від виконання зобов`язань за кредитним договором, бажає вести перемови з банком з приводу реструктуризації заборгованості на реальних умовах, враховуючи військовий стан.

Вважав, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, яке не відповідає завданню цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

До апеляційної скарги надано нові докази, а саме копія медичної довідки від 05 квітня 2021 року, копія комерційної пропозиції АТ «Креді Агріколь Банк».

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки відповідачем не надано доказів неможливості подання документів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, а також не заявлено клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів, за наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

В судовому засіданні апеляційного суду, призначеному на 21 червня 2023 року, брав участь представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сапонов О.В.

Представник позивача АТ «Креді Агріколь Банк» в судове засідання не з?явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, позивачем було отримано копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов АТ «Креді Агріколь Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не сплачується отриманий кредит за умовами договору, в результаті чого він має заборгованість перед АТ «Креді Агріколь Банк», в тому числі 230861,85 грн. сума строкової заборгованості за кредитом, 5612,45 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом, 8617,08 грн. сума заборгованості за нарахованими відсотками, 18044,16 грн. сума заборгованості за простроченими відсотками.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з даними висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2020 року ОСОБА_1 та АТ «Креді Агріколь Банк» уклали комплексний договір (кредиту та застави) № 1/3864677, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 262642,98 грн., в тому числі 250160 грн. на купівлю транспортного засобу для особистого користування, 12482,98 грн. на сплату страхової премії за договором добровільного страхування від нещасних випадків та на випадок хвороби, укладеним між страховою компанією ПАТ «СК «Кардіф», позичальником та банком, строком до 28 січня 2017 року включно, з процентною ставкою 16,90 % річних та комісійною винагородою 2,90 % від суми кредиту. Згідно п. 1.4 договору, позичальник повертає кредит та проценти банку згідно графіка платежів по кредиту (додаток № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною) на єдиний рахунок № НОМЕР_1 в банку (а. с. 15 - 18).

На а. с. 19 - 20 наявні копії меморіальних ордерів від 29 січня 2020 року, згідно яких на користь ПрАТ «СК «Кардіф» перераховано 12482,98 грн. як страховий платіж по договору страхування, укладеному 29 січня 2020 року з ОСОБА_1 , та на поточний рахунок клієнта перераховано 250160 грн., з призначенням платежу «Надання кредиту згідно кредитного договору № 1/3864677 від 29 січня 2020 року, позичальник ОСОБА_1 ).

На а. с. 21 - 29 знаходиться копія Правил надання та обслуговування кредиту на придбання та під заставу транспортного засобу в АТ «Креді Агріколь Банк».

06 листопада 2020 року АТ «Креді Агріколь Банк» направлено вимогу щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за комплексним договором 1/3864677 від 29 січня 2020 року, в якій повідомлено про наявність боргових зобов`язань, а саме прострочений кредит в сумі 6324,98 грн., прострочені проценти 7722,05 грн., прострочена комісія та пеня 0 грн.; зазначено про необхідність повернення протягом 30 днів з дати отримання даної вимоги достроково у повному обсязі всю суму кредиту та інші платежі, передбачені кредитним договором, а саме суму кредиту 246674,30 грн., проценти за користування кредитом 15164,19 грн.; дану вимогу ОСОБА_1 отримав 07 листопада 2020 року (а. с. 30, 32).

На а. с. 6 - 13, 104 знаходяться копії виписок з рахунку ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 10 лютого 2021 року, із яких вбачається, що ОСОБА_1 частково здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема 29 січня 2020 року сплачено комісію в розмірі 7616,65 грн., 10 березня 2020 року сплачено 7000 грн., 08 квітня 2020 року сплачено 6600 грн., 07 травня 2020 року сплачено 7000 грн., 10 серпня 2020 року сплачено 6700 грн., 07 вересня 2020 року сплачено 6000 грн., 06 листопада 2020 року сплачено 3000 грн., 08 грудня 2020 року сплачено 3500 грн., 08 лютого 2021 року сплачено 3700 грн., 07 липня 2021 року сплачено 7000 грн. (а. с. 104).

На а. с. 105 знаходиться копія постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2020 року в справі № 369/10587/20, якою ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення. Встановлено, що ОСОБА_1 15 серпня 2020 року о 00:10 год., керуючи транспортним засобом Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 на вул. Вишнева в с. Лісники Києво-Святошинського району Київської області не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, не вибрав безпечний боковий інтервал, внаслідок чого здійснив зіткнення з електроопорою, в результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).

Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, підтверджує фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, про неповне дослідження та встановлення всіх обставин справи, мотивоване тим, що в оскаржуваному рішенні не враховано та не зазначено про сплату відповідачем кредиту на загальну суму більше ніж 50500 грн., що підтверджується випискою по кредитному договору, та наведено конкретні суми, які сплачувались за період з 10 березня 2020 року по 08 лютого 2021 року.

Наведені обставини спростовуються виписками з рахунку відповідача, наданими до позову, з яких вбачається, що сплачені відповідачем кошти зараховувались на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом (а. с. 6 - 13).

При цьому із самого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що розмір заборгованості за тілом кредиту, яку просить стягнути позивач, є меншим, аніж сума отриманих кредитних коштів 29 січня 2020 року, за рахунок часткового погашення заборгованості.

Відтак доводи апеляційної скарги в наведеній частині є неспроможними та неконкретними, оскільки відповідачем не обґрунтовано, який з платежів, на його думку, не було враховано в розрахунку заборгованості позивача та при ухваленні рішення судом першої інстанції, і зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції.

Не можна погодитись з доводами апеляційної скарги, що в оскаржуваному рішенні було нараховано та стягнуто з відповідача суму заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками всупереч положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19)» від 17 березня 2020 року, яким на законодавчому рівні було заборонено всім банкам нараховувати штрафні санкції за договорами споживчого кредитування, шляхом внесення відповідних змін до розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 6 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та звернення до суду з позовом) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів).

Водночас, із розрахунку заборгованості та виписок з рахунку ОСОБА_1 не вбачається і доводами апеляційної скарги не спростовано, що банком нараховувалася неустойка (штраф, пеня), або збільшувалась процентна ставка за користування кредитом за невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року.

Апеляційний суд приймає до уваги, що нарахування та сплата процентів саме по собі положеннями п. 6 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» не заборонено, оскільки не є штрафними санкціями, а платою за користування кредитом, відтак стягнення суми заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками наведеними вимогами закону не обмежувалось.

Доводи апеляційної скарги в частині обставин які унеможливили сплату відповідачем кредиту, а саме потрапляння ним в дорожньо-транспортну пригоду 15 серпня 2020 року і пошкодження автомобіля, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про доведеність позову та стягнення на користь позивача заборгованості за кредитним договором, з огляду на положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його належним чином про час і дату розгляду справи, що згідно доводів апеляційної скарги позбавило можливості ОСОБА_1 реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 43 ЦПК України, зокрема право на подання відзиву на позовну заяву та подання доказів для спростування позовних вимог, позбавило його права на захист, та порушило принцип змагальності сторін, а він сам був обмежений у доступі до правосуддя.

Перевіряючи зазначені обставини, апеляційний суд враховує, що розгляд даної справи здійснено судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, що відповідає положенням ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, а відтак судом правомірно не здійснювалося повідомлення сторін про дату, час і мiсце засідання суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду лише у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим, однак в даному випадку апеляційним судом таких обставин не встановлено.

При цьому апеляційний суд враховує, що копія ухвали про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження від 15 березня 2021 року разом з копією позовної заяви була направлена відповідачу ОСОБА_1 рекомендованим листом за місцем проживання, зареєстрованим в установленому законом порядку, яке ним також зазначене в апеляційній скарзі, та вручена особисто відповідачу 05 серпня 2021 року під розписку, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а. с. 59), належність підпису відповідачу ним не спростована.

Таким чином, відповідач був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції, йому було роз`яснено ухвалою суду право подати відзив та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а. с. 52), однак вказаною можливістю він на свій розсуд не скористався, відтак доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права і обмеження відповідача у доступі до правосуддя є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості за нарахованими відсотками, враховуючи наступне.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, оскільки 06 листопада 2020 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, з цього моменту банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у ОСОБА_1 заборгованості за процентами та пенею і припинити її нарахування.

Разом із тим, в порушенням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, а саме випискам із рахунку позичальника ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості, із яких вбачається, що після використання банком права вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів шляхом направлення вимоги від 02 листопада 2020 року, в якій зазначено розмір процентів, які підлягають поверненню - 15614,19 грн., банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитом, і станом на 10 лютого 2021 року заборгованість по процентам банком визначена в розмірі 8617,08 грн. по нарахованим відсоткам та 18044,16 грн. по простроченим відсоткам.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлена належним чином суми заборгованості, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки судове рішення в цій частині ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, в результаті чого було неправильно встановлено розмір заборгованості відповідача за відсотками, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

При цьому апеляційний суд позбавлений можливості скасувати рішення в частині, враховуючи, що розмір заборгованості за кредитним договором в резолютивній частині рішення зазначено підсумковою сумою 263135,54 грн. без виокремлення її складових.

Вирішуючи по суті позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходить із того, що 29 січня 2020 року АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1/3864677, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 262642,98 грн. до 28 січня 2027 року включно під 16,9 % річних з установленим графіком повернення кредиту і процентів за користування грошовими коштами, а ОСОБА_1 частково здійснював погашення кредиту, що підтверджується кредитним договором, додатками до нього та виписками з рахунку ОСОБА_1 , копії яких наявні в матеріалах справи.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують) (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року в справі № 189/2109/18, провадження № 61-19542св19).

В постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі № 522/9719/14 (провадження № 61-6698св20) викладено правовий висновок, згідно якого належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором складений на підставі виписок з рахунку, копії яких наявні в матеріалах справи та якими підтверджується рух коштів на рахунку, зокрема отримання кредитних коштів, часткове погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, дата і розмір такого погашення.

Оскільки доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема виписками по рахунку ОСОБА_1 , підтверджується, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував передбачені графіком погашення заборгованості щомісячні платежі, у АТ «Креді Агріколь Банк» виникло право дострокового повернення кредитних коштів в повному обсязі.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 1048, 1050 ЦК України позивач має право на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та отримання процентів за користування кредитними коштами за договором за період з 29 січня 2020 року до 06 листопада 2020 року (дата направлення відповідачем вимоги банку про дострокове повернення кредиту).

Разом із тим, із виписок та розрахунку заборгованості вбачається, що позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за нарахування кредитом після дати, пред`явлення такої вимоги.

Зокрема, станом на 10 лютого 2021 року за відповідачем обліковувалась заборгованість в розмірі 230861,85 грн. суми строкової заборгованості по кредиту, 5612,45 грн. суми простроченої заборгованості по кредиту, а також 8617,08 грн. суми заборгованості по нарахованим відсоткам та 18044,16 грн. суми заборгованості по простроченим відсоткам.

Оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів за договором після 06 листопада 2020 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Виходячи з вищевикладеного, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 230861,85 грн. суми строкової заборгованості по кредиту, 5612,45 грн. суми простроченої заборгованості по кредиту, а також відсотків в розмірі, зазначеному у вимозі про дострокове погашення кредиту від 06 листопада 2020 року - 15164,19 грн., всього 251638,49 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 251638,49 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає з наведених вище підстав.

За подання позову АТ «Креді Агріколь Банк» сплачено судовий збір в розмірі 3947,03 грн., оскільки позов задоволено на 96 %, судові витрати в розмірі 3789,15 грн. покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 5920,60 грн., оскільки апеляційна скарга задоволена на 4 %, судові витрати в розмірі 236,82 грн. покладаються на позивача пропорційно її задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3552,33 грн. (3789,15 - 236,82).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (м. Київ вул. Пушкінська 42/4 ) заборгованість за кредитним договором № 1/3864677 від 29 січня 2020 року в розмірі 251638,49 грн. та судові витрати в розмірі 3552,33 грн.

В іншій частині позову Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.