Номер провадження: 22-ц/813/154/23
Справа № 496/4892/18
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сєвєрової Є.С., Комлєва О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районний суду м. Одеси від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними.

Свої вимоги мотивує позивач тим, що 15.07.2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки - :02:004:0306, а також договір дарування земельної ділянки площею 0,0262 га, кадастровий номер :02:004:0305, що знаходяться за адресою: в АДРЕСА_1 . Укладаючи оспорювані договори, позивач помилилася щодо характеру (природи) укладених нею правочинів, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого вищевказані правочини за жодних обставин не були б укладені, що має істотне значення для позивача та є підставою для визнання цих правочинів недійсними. Отримавши усні запевнення з боку відповідача ОСОБА_1 , яка є її онукою, позивач розраховувала на укладення договору довічного утримання, догляд та піклування з боку відповідача. В свою чергу відповідач, отримуючи у дар земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та начебто купуючи належні позивачеві житловий будинок та земельну ділянку, гроші за які сплачені не були, запевнила позивача у тому, що буде здійснювати до смерті позивача догляд за нею, забезпечувати її матеріально та піклуватися. Внаслідок таких запевнень позивач погодилася на умови відповідача щодо відчуження на її користь вищевказаних об`єктів нерухомого майна. Спочатку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виникало жодних протиріч, відповідач дійсно піклувалася про неї, не перешкоджала її проживанню та час від часу матеріально забезпечувала. Згодом відповідач стала нарікати позивачеві, що остання їй заважає, почала з неї знущатися, застосовувати психологічне та фізичне насильство, про що свідчить інформація про звернення позивача до ВП Біляївського ГУНП в Одеській області. У зв`язку з викладеним позивач звернулася до суду з позовом.

Рішенням Біляївського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 2-1450 та скасувати державну реєстрацію, вчинену на підставі вказаного договору купівлі-продажу державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15419204).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:004:0306, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 2-1453 та скасувати державну реєстрацію, вчинену на підставі вказаного договору купівлі-продажу державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15420111).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0262 га, кадастровий номер :02:004:0305, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 2-1456 та скасувати державну реєстрацію, вчинену на підставі вказаного договору дарування державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0, номер запису про право власності 15420742).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними відмовити у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 - померла (Том І: а.с. 225).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.11.2022 року залучено по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними - правонаступників ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В судове засідання, призначене на 06.06.2023 року, з`явилися: апелянт - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шевцов А.В.

Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.07.2016 року між позивачем та відповідачем були укладені:

- договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1450 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15419204). Згідно п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку продаж здійснюється за 45113,63 грн., які продавець отримала від покупця повністю до підписання договору (а.с.25-26);

- договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:004:0306, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1453 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15420111). Згідно п.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що продаж здійснюється за 33790,56 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору (а.с.63-64);

- договір дарування земельної ділянки площею 0,0262 га, кадастровий номер :02:004:0305, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченй державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1456 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0, номер запису про право власності 15420742) (а.с.47-48).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що під час укладення оспорюваних правочинів волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування та купівлі-продажу. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину, у зв`язку із чим, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно ч.3 ст. 203 ЦПК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 провадження №12-112гс18.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц провадження № 61-13359св19, на які посилається заявник в своїй апеляційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

У відповідності до ч.1 ст. 655 ЦК України визначено правову природу договору купівлі-продажу. Зокрема, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 655, 717 ЦК України договори купівлі-продажу та дарування вважаються укладеними, якщо сторони мать повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх їх істотних умов.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що 15.07.2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 були укладені:

- договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1450 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15419204). Згідно п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку продаж здійснюється за 45113,63 грн., які продавець отримала від покупця повністю до підписання договору (а.с.25-26);

- договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:004:0306, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1453 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 10, номер запису про право власності 15420111). Згідно п.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що продаж здійснюється за 33790,56 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору (а.с.63-64);

- договір дарування земельної ділянки площею 0,0262 га, кадастровий номер :02:004:0305, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченй державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-1456 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0, номер запису про право власності 15420742) (а.с.47-48).

Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, після укладання вищевказаних договорів, відповідачка ОСОБА_1 почала проживати в спірному будинку та зареєструвала місце проживання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що укладаючи оспорювані договори, вона помилилася щодо характеру (природи) укладених нею правочинів, зокрема неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого вищезазначені правочини за жодних обставин не були б укладені, що має значення для позивача та є підставою для визнання цих правочинів недійсними.

Із вищевказаними твердженнями позивачки погодився і районний суд, однак апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Матеріалами справи встановлено, що заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка ОСОБА_1 посилалася на те, що 07.05.2016 року позивачка ОСОБА_2 , яка є її бабусею, прийшла до неї на її день народження та сказала, що подарує їй будинок, однак для цього їй треба виписати з цього будинку онука ОСОБА_5 (Том І : а.с. 138-139). В підтвердження зазначених обставин та того, шо позивачка мала намір укласти саме договір купівлі - продажу та договір дарування, відповідачка надала до суду копію рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.06.2017 року у справі №496/1568/16, яким визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (Том І: а.с. 124, 125).

Відповідачка ОСОБА_1 також зазначала, що саме позивачка була ініціатором укладання спірних договорів. В день укладання спірних договорів, нотаріус перед їх підписанням прочитала їх, роз`яснила їх зміст, позивачка з усім погодилася та все підписала (Том І: а.с. 139).

При цьому, як також вбачається з матеріалів справи, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 28.01.2019 року було викликано в судове засідання і допитано свідків, у тому числі і державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко - Ворсуляк Д.М., яка посвідчували оспорювані правочини (Том І: а.с. 120-121).

Так, зокрема, допитана, в якості свідка під час слухання справи у суді першої інстанції 15.02.2019 року державний нотаріус Грабовенко-Ворсуляк Д.М. зазначила, що в цей день покупець і продавець були вдвох. Були домовленості, що укладається договір купівлі - продажу, на її питання чому не укласти договір дарування, оскілки в такому разі необхідно платити менший податок, бабуся повідомила, що укладається саме договір купівлі - продажу. Нотаріус зазначила, що договори вона зачитала вголос, а перед тим, як особи його підписують, вона роз`яснює усі зауваження та чітко пояснює сторонам природу правочину, зокрема роз`яснює що у продавця припиняється право власності на конкретний об`єкт з моменту підписання договору, а покупець зобов`язаний сплатити конкретну суму (Том І: а.с. 161-164).

Апеляційним судом встановлено, що зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що вони були посвідчені нотаріусом, після того, як було встановлено, що кожна із сторін однаково розуміла значення, умови правочинів та їх правові наслідки.

В графі підписи сторін Договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки напроти слова «Продавець» позивач ОСОБА_2 власноручно вчинила свій особистий підпис (Том І: а.с. 25-26, 63-64).

Такий самий підпис позивачка ОСОБА_2 також вчинила і в графі підпису сторін договору дарування напроти слова «Дарувальник» (Том І: а.с. 47-48),

З наведеного вбачається, що позивачкою були підписані 3 (три) нотаріальні договори, що виключає можливість помилки щодо підписання 1 (одного) договору довічного утримання.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16 суд зазначив, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Як зазначала позивачка ОСОБА_2 , укладаючи оспорювані договори, вона помилилася щодо характеру (природи) укладених нею правочинів, зокрема неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення та думала що укладає договір довічного утримання.

Разом з тим, доказів недійсності оспорюваних договорів, внаслідок вчинення їх під впливом помилки позивачка до суду не надала, а її посилання щодо мети укладення договору довічного утримання не підтверджується фактичними обставинами справи.

Жодних доказів щодо наявності у позивачки, на момент укладення спірних договорів такого стану здоров`я, який би міг бути причиною неправильного сприйняття правової природи договорів та потреби у зв`язку із таким станом у догляді й сторонній допомозі, позивачка до суду не надала.

При цьому, слід також врахувати, що протягом тривалого періоду з моменту укладання договорів, позивачка не заперечували проти їх природи та не вказувала на будь - які помилки.

Показання свідків, допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції апеляційний суд вважає такими, що прямо вказують та підтверджують те, що волевиявлення позивачки ОСОБА_2 було спрямоване саме на продаж будинку та земельної ділянки та про намагання відповідачки позичити грошові кошти для придбання майна позивачки.

Зазначені вище обставини не були належно оцінені судом першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд зазначає, що в рамках судового розгляду будь-яких конкретних, належних та допустимих доказів, які б давали суду правові підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав, зазначених у позові, позивачка суду не надала та матеріалами справи не встановлено.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договорів купівлі-продажу недійсними - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Є.С. Сєвєрова

О.С. Комлева