Справа № 308/7624/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Бедьо В.І., за участю секретаря судового засідання Пазяк С.М., представника позивача адвоката Моняк Р.В., представників відповідача Чопського прикордонного загону Костів Л.А., Гаврішко П.В., представника відповідача Державної Казначейської служби України Лешанич А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Моняк Роман Васильович, до Чопського прикордонного загону, Головного управління Державної Казначейської служби України в Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 прикордонний загін) (далі відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області (далі відповідач 2) з вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позов мотивований тим, що 19.11.2022 відносно позивача було незаконно розпочато провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 204-1 КУпАП, застосовано захід забезпечення адміністративного провадження такий як адміністративне затримання, складено адміністративний протокол, однак постановою Великоберизнянського районного суду Закарпатської області від 31.01.2023 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2ст.204-1 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Внаслідок неправомірних дій відповідача 1 позивач зазнав моральних страждань, оскільки змушений був доводити свою невинуватість, відчував несправедливість, витрачав зусилля, спрямовані на захист своїх прав та свобод, зокрема брав участь у судових засіданнях, звертався за професійною правовою допомогою.

Виходячи з викладених обставин, позивач просив стягнути на його користь з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

06.06.2023 року представником відповідача Чопського прикордонного загону НОМЕР_1 прикордонного загону подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері правовідносин, або породжує права і обов`язки для позивача, він є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції та відповідно до ст.251 КУпАП є одним із джерел доказів та підставо для подальшого провадження у справі. Відповідно до ст. 20 Закону України «про Державну прикордонну службу» військовослужбовцям Державної прикордонної служби України надається право здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законом. Відповідно до ст. 263 КУпАП осіб, які незаконно перетнули кордон України або зробили спробу незаконно перетнути державний кордон України, може бути затримано на строк до трьох годин для складання протоколу, а в необхідних випадках для встановлення особи та/або з`ясування обставин правопорушення на строк до трьох діб. Військовослужбовцями не вчинено протиправних дій стосовно позивача, факт закриття справи про адміністративне правопорушення не спричинив наслідків цивільно-правового характеру і не є доказом того, що дії військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону заподіяли позивачу моральну шкоду, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Викладені факти в позовній заяві про тяжкий психологічний стан та моральні страждання, які нібито переніс позивач після звільнення, не підтверджуються жодним доказом. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, вказує, що відповідно до змісту договору про надання правової допомоги від 09.02.2023 року позивач сплачує адвокату гонорар в сумі 15000,00 грн., разом з цим у вищевказаному договорі відсутні детальні розрахунки витрат на правничу допомогу та підтверджуючі документи про факт оплати наданих послуг. Враховуючи вищевикладене, просить суд позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

08.06.2023 року засобом поштового зв`язку відповідачем Головним управлінням Державної казначейської служби України в Закарпатській області подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що казначейство, враховуючи непорушення останнім жодних прав та інтересів позивача, не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незаконних дій інших органів. Зазначає, що Чопський прикордонний загін як елемент системи Державної прикордонної служби України не є органом, уповноваженим проводити досудове розслідування чи оперативно розшукову діяльність, у зв`язку з чим Закон України «Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органі, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в даному випадку застосуванню не підлягає. Доказів моральної шкоди, завданої протиправними діями працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 прикордонного загону) позивачем до позову не додано, також не надано чіткий, повний та обґрунтований розрахунок моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. Відповідач також зазначає, що позивач безпідставно ставить питання про стягнення моральної шкоди через Головне управління Казначейства, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання з`явився позов підтримав з підстав, викладених у такому.

Представники відповідачів Чопського прикордонного загону, Державної Казначейської служби України у задоволені позовних вимог просили відмовити з підстав, викладених у відзивах.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання від 19 листопада 2022 року ОСОБА_1 був затриманий дільничним інспектором прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » штаб-сержантом Белей І.Ю. 19.11.2022 року о 11 год. 25 хв. з метою з`ясування обставин вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП; того ж дня о 18 год. 20 хв. ОСОБА_1 був звільнений.

За змістом протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012352, складеного 19 листопада 2022 року дільничним інспектором прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » штаб-сержантом Белей І.Ю., о 11 год. 25 хв. 19 листопада 2022 року на околиці населеного пункту Кострино на відстані 4500 метрів до державного кордону на напрямку 86 п/зн були виявлені та затриманні двоє громадян України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час спроби незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України в умовах воєнного стану. Своїми діями порушили вимоги ст.9, ст.12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 року. Дії ОСОБА_1 були кваліфіковані як правопорушення, передбачене ч.2 ст. 204-1КУпАП.

Про незаконні дії персоналу Державної прикордонної служби ОСОБА_2 повідомляв шляхом надсилання відповідного повідомлення на контактний центр АДПС України. За результатом такого звернення наказом від листопада 2022 начальника НОМЕР_1 прикордонного загону полковником ОСОБА_3 ініційовано службове розслідування.

За результатами службового розслідування складено висновок, затверджений 14.12.2022 начальником начальника НОМЕР_1 прикордонного загону полковником ОСОБА_3 , в резолютивній частині якого зазначено, що порушення щодо можливих незаконних та протиправних дій представників Державної прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », вказані у зверненні ОСОБА_2 від 25.11.2022 № К-276, не знайшли свого підтвердження.

Постановою Великоберизнянського районного суду Закарпатської області від 31.01.2023 по справі 298/1690/22 справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , за ч.2 ст.204-1 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1ст.247 КУпАПу зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Оцінка суду

Між сторонами виник спір, в якому позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди у зв`язку із його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодуванняза рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зістаттею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першоюстатті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цьогоКодексу).

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Постановою Великоберизнянського районного суду Закарпатської області від 31.01.2023 по справі 298/1690/22 встановлено, що вина ОСОБА_1 є недоведеною, у діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.2 ст. 204-1 КУпАП. За даних обставин районний суд зробив висновок, що наявні підстави для закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Специфіка даних правовідносин свідчить про те, що сам факт притягнення особи до адміністративної відповідальності завдав їй страждань, це призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Виходячи із загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду в правовідносинах по її відшкодуванню встановлюється «презумпція заподіяння моральної шкоди», а особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини (абзац 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року(далі Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року).

Тобто в даних правовідносинах саме на відповідача, а не на позивача покладається обов`язок по доведенню відсутності факту заподіяння моральної шкоди, у зв`язку із чим позиція відповідача 1 про те, що викладені факти про тяжкий психологічний стан та моральні страждання позивача нічим не підтверджуються, судом не приймається.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), які мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду.

Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує те, що позивач відчув негативні почуття через безпідставність звинувачень, до нього були застосовані заходи забезпечення провадження, а саме: адміністративне затримання тривалістю 06 год. 55 хв., підчас якого ОСОБА_1 був забезпечений безоплатною правовоюдопомогою від держави (в особі адвоката Моняк Р.); час від початку провадження у справі про адміністративне правопорушення до його закриття склав 74 днів (з 19.11.2022 до 31.01.2023); в судове засідання Великоберизнянського районного суду Закарпатської області на розгляд справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 особисто нез`явився; відсутність істотних негативних наслідків для позивача, а тому вважає, що на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 4 000 грн., оскільки такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу компенсацію для позивача.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, викладеними у рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 289/865/21.

Суд не погоджується із ствердженнями відповідача Головного управління Державної казначейської служби, що позивач безпідставно ставить питання про стягнення моральної шкоди через Головне управління Казначейства, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. У постанові Верховного Суду України у справах №№521/10640/15-ц, 520/3307/16-ц, зроблено висновок, що обов`язок відшкодовувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зроблено висновок, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із :1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (даліЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 п.п.145, 147 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, останній підтверджує наданими копіями: ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 10.05.2023, свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю від 17.11.2011, договору про надання правової допомоги від 09.02.2023, укладеного між ОСОБА_4 (адвокатом) та ОСОБА_1 (клієнтом), згідно розділу 2 якого сторони домовилися, що гонорар за договором становить в розмірі 15 000,00 грн.

Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, а також доводи, зазначені у відзиві щодо неспівмірності вказаних витрат, при вирішенні заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що поданий адвокатом Моняк Р.В. позов складено на підставі усталеної позитивної практики Верхового Суду, тому його підготовка для досвідченого адвоката, який має стаж адвокатської діяльності 11,5 років, не мала займати значний час. До позовної заяви долучено незначну кількість письмових доказів, а саме: одну постанову суду, копію паспорту позивача, що також свідчить про незначний час, витрачений для підготовки та подачі позову до суду. Відповіді на відзиви відповідачів адвокат не готував, по справі проводилося лише одне судове засідання. Суд враховує складність справи, нетривалість перебування даної справи на розгляді (надійшла 11.05.2023, рішення судом ухвалено 22.06.2023), ціну позову, задоволення судом позовних вимог на 2 % від заявленої суми.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 1 000 грн.

Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно дост. 141 ЦПК Українита враховує, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 13 ч. 2ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 4, 5, 13, 259, 263-265, 293, 315, 319 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 (тисячу) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду буде складено у строк визначений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяУжгородського

міськрайонного суду В.І. Бедьо