УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 755/18963/13-ц

провадження № 61-13247ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд

у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Заява мотивована тим, що Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 05 грудня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд міста Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінив, виключив з мотивувальної частини рішення посилання суду на статтю 233 КЗпП України як на підставу для відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду міста Києва

від 13 лютого 2014 року залишив без змін.

04 вересня 2019 року Другий сенат Конституційного Суду України у справі

№ 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП ухвалив рішення № 6-р(П)2019, яким визнав такими,

що відповідають Конституції України (є конституційними), положення

частини третьої статті 40 КЗпП.

ОСОБА_1 вважала, що рішення Конституційного Суду України

від 04 вересня 2019 року № 6-р(П)2019 є підставою для перегляду у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі № 755/18963/13-ц.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд задовольнити заяву про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у незміненій апеляційний судом частині у справі № 755/18963/13-ц, скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 01 березня 2023 року

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 05 грудня 2013 року у справі № 755/18963/13-ц відмовив.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 10 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що рішення Конституційного Суду України

від 04 вересня 2019 року № 6-р(П)2019, на яке посилається заявниця, жодним чином не впливає на вирішення спору за її позовом та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення чи його зміни у зв`язку з виключними обставинами. Так, частина третя

статті 40 КЗпП України діяла на момент розгляду справи по суті та у разі наявності відповідних підстав підлягала застосуванню судом. Конституційний Суд України рішенням від 04 вересня 2019 року № 6-р(П)2019 встановив, що зазначена норма закону відповідає Конституції України, тобто, встановив її конституційність. Правове регулювання, що здійснювалось частиною 3

статті 40 КЗпП України не змінилось після ухвалення зазначеного рішення. Рішення суду першої інстанції, яке просить переглянути заявниця у зв`язку з виключними обставинами, не містить посилань на частину третю

статті 40 КЗпП України. Отже, наведена ОСОБА_1 обставина не є підставою для задоволення заяви про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року, оскільки не є виключною по відношенню до даного спору.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 28 вересня 2023 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 28 вересня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої доданий документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 28 вересня 2023 року, усунуті.

Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення судами норм процесуального права).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди установили, що ОСОБА_1 працювала у ПАТ «Банк Форум» на підставі наказу від 02 вересня 2002 року № 115 на посаді заступника керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; на підставі наказу від 03 лютого 2003 року

№ 1-к на посаді заступника керуючого корпоративного бізнесу Запорізької філії АКБ «Форум»; на підставі від 15 квітня 2005 року № 69-к на посаді керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; від 16 грудня 2010 року наказу

№ 229 на посаді директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу.

27 червня 2012 року ОСОБА_1 звільнена з посади директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу

у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників (пункт 1

статті 40 КЗпП України).

У 2013 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 05 грудня 2013 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд міста Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінив, виключив з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 233 КЗпП України як на підставу для відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду міста Києва

від 01 лютого 2014 року залишив без змін.

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 01 березня 2023 року

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 05 грудня 2013 року, у незміненій апеляційний судом частині, у справі

№ 755/18963/13-ц відмовив.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 10 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року залишив без змін.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого

(не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Отже, вжита у пункті 1 частини третьої статті 423 ЦПК України така якісна характеристика закону, як «не застосований», охоплює не увесь масив незастосованого судом законодавства, а лише ту його частину, яка регулює спірні правовідносини та обумовлює категоричну необхідність його застосування як ключову умову відповідності судового рішення критерію законності, зокрема ухвалення судового рішення відповідно до норм матеріального права (частини першої, другої статті 263 ЦПК України). Тобто, за своїм змістовим наповненням вербальна конструкція «не застосований» у цьому контексті означає «не застосований попри те, що підлягав застосуванню».

Згідно з частиною другою статті 429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Частиною третьою статті 429 ЦПК України передбачено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Звертаючись із заявою про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року, позивачка зазначила, що була звільнена у період перебування у щорічній відпустці, що підтверджено наказом Голови правління від 19 квітня 2012 року № 672к/2, довідкою ПАТ «Банк Форум» від 28 листопада 2013 року

№ 6242/2.11.1, які надав до суду відповідач, та особовою карткою позивачки (типова форма П-2). На виконання вимог процесуального закону суд при розгляді зобов`язаний був перевірити вказані обставини.

Так, у довідці від 28 листопада 2013 року № 6242/2.11.1 ПАТ «Банк Форум» зазначило, що ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про відпустки» оформлено відпустку з наступним звільненням, датою звільнення є останній день відпустки, ОСОБА_1 звільнено 27 червня 2012 року.

Другий Сенат Конституційного Суду України рішенням від 04 вересня

2019 року у справі № 3-425/2018(6960/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України вказав, що основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові правовідносини в Україні є Кодекс законів про працю України. Суд вирішив, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України, законодавство не допускає звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його відпустки, сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення.

Принцип правової визначеності, який невід`ємно притаманний принципу верховенства права, закріплений в Конвенції, і на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях (зокрема, у рішенні у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, заява № 6833/74), дозволяє не вдаватися до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення ЄСПЛ як рішення прецедентного або загального характеру, яке формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру належать і рішення конституційних судів. При цьому, як визнає ЄСПЛ, публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію у часі.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Звертаючись у 2013 році з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на необхідність застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП України.

Судом першої інстанції дана норма закону не була застосована, але сумнівів щодо її конституційності встановлено не було.

Дніпровський районний суд міста Києва в рішенні від 05 грудня 2013 року встановив, що позивачка працювала у відповідача «на підставі трудового договору, укладеного з відповідачем на невизначений строк», також рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року не містить посилань на частину третю статті 40 КЗпП України.

Сам по собі факт визнання Конституційним Судом України положень

частини третьої статті 40 КЗпП України таким, що відповідають Конституції України, не є безумовною підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, оскільки це рішення Конституційного Суду України жодним чином не вплинуло на можливість реалізації ОСОБА_1 її прав.

Схожий висновок викладений у постанові від 17 лютого 2021 року у справі

№ 755/18963/13-ц (провадження № 61-11079св20).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в перегляді рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у зв`язку з виключними обставинами на пункті 1 частини третьої статті 423 ЦПК України

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій приписів процесуального законодавства не знайшли підтвердження, а тому підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі № 755/18963/13-ц немає.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 10 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у незміненій апеляційним судом частині у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк