КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/2376/23 Головуючий у суді І інстанції Єросова І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/6781/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в містіКиєві,про встановлення факту, який має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зубчук О.Р. звернулася до суду з вказаною вище заявою, в якій просила встановити факт належності документів особі, яка померла, а саме належності:

паспорта серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 ;

свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_2 ;

довідки про присвоєння ідентифікаційного номера № НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_2 ;

військового квитка серії НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_3 ;

трудової книжки від 21 серпня 1963 року, виданої на на ім`я ОСОБА_4 ;

свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 , де вказані анкетні дані - ОСОБА_3 ;

свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , одній і тій же особі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилалася на те, що встановлення цього факту необхідно їй дляперерахунку (перехід на інший вид) пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року у відкритті провадження в справі відмовлено на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника -адвоката Зубчук О.Р. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору про право, не вказавши при цьому з ким у заявника існує такий спір. Саме внаслідок помилок у написані прізвища та по батькові у наведених в заяві документах заявник не може перейти на інший вид пенсії, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило їй з посиланням на недоведеність тієї обставини, що вона є дружиною ОСОБА_2 , який в силу своєї смерті не може звернутись до органів, що видавали документи, в яких допущені помилки, із заявою про виправлення цих помилок, а тому вказана заява може бути розглянута в порядку окремого провадження.

Відзив заінтересованої особи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявника підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з вищенаведених підстав.

Заінтересована особа в судове засідання свого представник не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомленаналежним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Судом встановлено, що у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення, в якій просила встановити факт належності паспорта громадянина України, свідоцтва про народження, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, військового квитка, трудової книжки, свідоцтва про одруження та свідоцтва про смерть одній і тій же особі ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник, обґрунтовуючи свої вимоги, вказувала, що при заповнені анкетних даних у цих документах з урахуванням перекладу з російської на українську мови були неодноразово допущені помилки в прізвищі та по батькові померлого, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують особу та відомостей, що підтверджують шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану, а також тотожності осіб та імені, по батькові і прізвища осіб по-різному записаних у документах, тому у зв`язку з наявністю у вимогах заявника спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, відповідно до приписів частини четвертої статті 315 ЦПК України є підстави для відмови у відкритті провадження в даній справі.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Усудовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Уабзаці 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» містяться роз`яснення про те, що заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляд в порядку окремого провадження, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також невстановлюється тотожність особи.Разом з тим,суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

У зазначеній справі, заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просила встановити факт належності паспорта, свідоцтва про народження, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, військового квитка, трудової книжки, свідоцтва про одруження та свідоцтва про смерть одній і тій же особі ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлення цього факту необхідно заявнику для перерахунку (перехід на інший вид) пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 21 жовтня 2022 року відмовило їй з посиланням на недоведеність тієї обставини, що вона є дружиною ОСОБА_2 .

Згідно частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

У відповідності до частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом частини першоїстатті 315 ЦПК України. Проте справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають(частина третя статті 315 ЦПК України).

Аналіз змісту заяви свідчить про те, що заявник просить встановити факт належності померлому ОСОБА_2 документів, що посвідчували його особу, зокрема, що зазначені нею документи належать одній і тій же особі, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги заявника про встановлення факту належності особі, яка померла, паспорта, свідоцтва про народження, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, військового квитка, свідоцтва про одруження та свідоцтва про смерть, а також тотожності особи в цих документах-імені, по батькові та прізвища особи, по-різному записаних у документах, не можуть бути розглянуті в окремому провадженні у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів відмічає, що суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж, однак в межах даної справи заявник не просила встановити факт належності померломутрудової книжки саме з метоюпідтвердження страхового (трудового) стажу.

Посилання представника заявника на пункт 6 частини першої статті 315 ЦПК України щодо можливості встановлення факту належності особі правовстановлюючих документів є безпідставними, оскільки документи, факт приналежності яких одній і тій же особі - ОСОБА_2 просить встановити заявник, не посвідчують будь-якого права померлого.

За загальним правилом, визначеним в цивільному законодавстві, правовстановлювальний документ - це документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством.

Такими документами можуть бути договір щодо майна, свідоцтво про право власності, державний акт на землю, рішення суду тощо, проте аж ніяк не свідоцтво про народження, паспорт громадянина України, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, військовий квиток, трудова книжка, свідоцтва про одруження чи про смерть.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в даному випадку існує спір про право, який належить вирішувати у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

З такими мотивами для відмови у відкритті провадження у справіпогодитись не можливо з наступних підстав.

Необхідно ураховувати, що у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору про право.

Як повідомила ОСОБА_1 у своїй заяві, встановлення факту належності померлій особі документів пов`язане з подальшим вирішенням питання про переведення її з пенсії за віком на пенсію, пов`язану з втратою годувальника.

Системно проаналізувавши лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21 жовтня 2022 року та заяву ОСОБА_1 від 12 жовтня 2021 року щодо переходу на інший вид пенсійного забезпечення (а.с. 28) можливо дійти висновку, що право заявника на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за умови надання відповідних документів Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не заперечувало.

Разом із тим, само по собі посилання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на існування помилок у написані прізвища та по-батькові ОСОБА_2 у наданих заявником документах не може беззаперечно свідчити про наявність спору про право.

Таким чином із заявлених вимог не вбачається, що між заявником і заінтересованою особою як суб`єктом владних повноважень виник спір з приводу призначення заявнику пенсії, в тому числі на умовах, що передбачено статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження з підстав наявності спору про право, помилково застосувавприписи частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави у даному випадку визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Тобто, розгляду у суді підлягає лише така справа, у якій заявлені вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як заяв, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих заяв, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження у даній справі про встановлення факту, що має юридичне значення, проте помилився з мотивами такої відмови, у зв`язку з чим мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в справі з мотивів, наведених в цьому судовому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням нормпроцесуального права,а відтак не може бути залишена в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення їїмотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат заявника у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги немає, оскільки як і в суді першої інстанції у відкритті провадження в справі відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину щодо підстави для відмови у відкритті провадження в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній