КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 711/2577/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7752/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М. в м. Васильків 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором позики 340680 грн., інфляційні втрати 17317,28 грн., пеню 39994,90 грн., 3 % річних 3360 грн., всього 401352,18 грн.

Позов мотивував тим, що 15 вересня 2010 року уклав з відповідачем договір позики, предметом якого було передання у власність ОСОБА_1 грошових коштів в загальній сумі 71263,80 грн., що станом на 15 вересня 2010 року за офіційним курсом НБУ становить 9000 доларів США, про факт отримання грошових коштів свідчить наявність розписки, складеної позичальником 15 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого заставодавець передає в заставу заставодержателю земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , пл. 0,216 га., кадастровий номер :01:028:0069, загальна вартість договору іпотеки була визначена сторонами у сумі 81432 грн.

10 червня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору позики, предметом якого було передання у власність ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 95682 грн., що станом на 10 червня 2011 року становило 12000 доларів США. Про факт отримання грошових коштів свідчить наявність розписки, складеної позичальником 10 червня 2011 року. Після внесення змін до договору позики було внесено зміни й до договору іпотеки від 15 вересня 2011 року, а саме визначено вартість предмета іпотеки в сумі 110000 грн.

Строк повернення позики визначався моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення, а саме протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 03 липня 2018 року відповідачу була направлена письмова вимога про повернення коштів, однак на день подання даного позову відповідач свої зобов`язання не виконав.

Відтак, позивач має право на повернення суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за весь час порушення грошового зобов`язання.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача подавалися заяви про застосування позовної давності - 08 серпня 2022 року (а. с. 153), 12 вересня 2022 року (а. с. 179).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 340680 грн. та судові витрати 3403,46 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в квітні 2012 року отримав вимогу від ОСОБА_3 від 26 березня 2012 року про стягнення боргу за договором позики від 15 вересня 2010 року та договором від 10 червня 2011 року.

До суду першої інстанції він не міг подати копію даної вимоги, оскільки раніше проживав на території АР Крим, де у нього залишилось багато документів, в тому числі і дана вимога, і лише нещодавно знайомі відповідача змогли привезти йому цю вимогу.

З урахуванням наведених обставин, ст. 267 ЦК України, позовна давність спливла в квітні 2015 року, а з позовом ОСОБА_3 звернувся лише 25 березня 2019 року.

Оскільки заява про позовну давність подавалася ним до суду першої інстанції, просив апеляційний суд розглянути її та застосувати строк позовної давності.

Зауважував, що згідно з умовами договору позики грошові зобов`язання позичальника виражені у національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента долара США, з тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні.

Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме 95682 грн., вказана сума і може підлягати стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , і така позиція повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 757/21343/15-ц, від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18.

Вказував, що під час укладення договору позики ОСОБА_5 як представник ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 , що оскільки останній проживає у АР Крим, то не має змоги готівкою повертати заборгованість, він може сплачувати частинами борг на картку ОСОБА_4 , який в подальшому як представник ОСОБА_3 буде передавати йому сплачені ОСОБА_1 кошти.

Самого ОСОБА_3 відповідач ніколи не бачив та не спілкувався з ним. На виконання домовленостей ОСОБА_1 періодично сплачував частинами заборгованість за договором позики від 15 вересня 2010 року на картку ОСОБА_4 як представника ОСОБА_3 . Крім того, 26 жовтня 2015 року, коли ОСОБА_1 переїхав до Київської області, він особисто зустрівся з ОСОБА_4 та передав йому на погашення боргу за договором позики від 15 вересня 2010 року 3000 доларів США, що станом на 26 жовтня 2015 року складало 67724,03 грн. До суду першої інстанції він не міг надати квитанції, в зв`язку з наведеними вище обставинами проживання в АР Криму і залишенням на тимчасово анексованій території ряду документів.

Наголошував, що загальна сума, яку він передав ОСОБА_4 на погашення боргу за договором позики, склала 141539,03 грн., що перевищує суму отриманих коштів за договором. Жодних грошових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не існувало і всі кошти, отримані останнім від відповідача, сплачувались на погашення грошових зобов`язань за договором позики від 15 вересня 2010 року.

Повідомляв про орієнтовну суму витрат, понесених ним в зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника Содоля А.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що надані відповідачем докази не подавались до суду першої інстанції, і відповідно до ст. 83 ЦПК України ОСОБА_1 повинен був заявити про наявність цих доказів, причини неможливості їх подання, чого відповідачем не було здійснено, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання стосовно даних доказів.

Крім того, відповідно до п. 3 договору позики, днем пред`явлення вимоги вважається день отримання позичальником вимоги і відповідно наявності підпису на повідомленні про вручення листа. Таким чином, крім безпосередньо самого листа з вимогою, відповідач повинен був надати також як доказ надсилання такого листа в певний час, опис вкладення, поштовий конверт з зазначенням на ньому штемпелю з відповідною датою, реквізитів відправника та отримувача і номеру поштового відправлення як доказ отримання такого листа. Але, крім самого листа, нібито підписаного ОСОБА_3 , інших доказів відповідачем не надано.

Щодо квитанцій зазначив, що відповідач повинен був заявити клопотання про витребування цих доказів у ОСОБА_4 , якому відповідач начебто сплачував ці кошти, або безпосередньо в банківській установі. Крім того, з наданих копій квитанцій не вбачається, хто саме переказував грошові кошти, і що ці кошти спрямовувалися на погашення саме боргу за договором позики. Також, відповідно до п. 5, 6 договору позики, повернення позики мало здійснюватись в межах м. Києва шляхом передачі готівкою всієї суми одночасно, або частинами позикодавцю, у місці, зазначеному ним у вимозі про повернення позики і саме ОСОБА_3 зобов?язувався прийняти позичену суму. Жодних повноважень щодо отримання боргу іншою особою, зокрема ОСОБА_4 , договір не передбачав.

В судовому засіданні апеляційного суду, призначеному на 21 червня 2023 року, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Земляков О.А., брав участь в режимі відеоконференції.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з?явився, від представника позивача адвоката Содоля А.М. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки-повідомлення, яка повернулась до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, відтак відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою, а третя особа - повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики і позивач виконав свої зобов`язання, надавши грошові кошти відповідачу, який не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми позики, яка відповідно за курсом НБУ станом на день пред`явлення позову становить 340680,18 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Апеляційний суд враховує, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не оскаржено. В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 заявлені вимоги про скасування рішення в цілому, однак аргументи щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови в позові відсутні.

Судом встановлено, що 15 вересня 2010 року ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., 14 серпня 2010 року за реєстровим № 1226, діє ОСОБА_4 , укладено з ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 , передав у власність ОСОБА_1 гроші в сумі 71263,80 грн., що станом на 15 вересня 2010 року за офіційним курсом НБУ становить 9000 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики (а. с. 11).

Пунктом 3-а) договору сторони погодили, що поверненню підлягає сума, виражена у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 9000 доларів США за максимальним курсом продажу долару США комерційними банками України на день повернення позики.

Пунктом 3-б) договору сторони погодили, що строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення позикодавцем. Позика повинна бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Днем пред`явлення вимоги вважається день отримання позичальником вимоги і відповідно наявності їх підписів на повідомленні про вручення рекомендованого листа. У випадку, якщо позичальник відмовляється від отримання рекомендованого вручення, про що на повідомленні про вручення буде свідчити відмітка поштового відділення, то днем пред`явлення вимоги буде вважатися день відправлення (відмітка поштового штемпеля) цього повідомлення позикодавцем. Вимога про повернення суми позики направляється позикодавцем рекомендованим листом (з описом вкладеного) з повідомленням про вручення за адресою фактичного проживання (реєстрацією) позичальника, вказаною у цьому договорі.

Згідно п. 4 договору позики, представник позикодавця передає грошові кошти в сумі, зазначеній в п. 1 цього договору, позичальнику в день підписання сторонами цього договору. Своїми підписами на договорі позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі 71263,80 грн., що станом на 15 вересня 2010 року за офіційним курсом НБУ становить 9000 доларів США, та додатковою розпискою між собою.

Згідно п. 5 договору позики, повернення позики повинно бути здійснено в межах м. Києва шляхом передачі готівкою всієї суми одночасно, або частинами, особисто позикодавцю, у місці, зазначеному ним у вимозі про повернення позики. Про підтвердження повернення позики позикодавець надає позичальнику розписку та повертає оригінал свого примірника договору позики. Без цієї розписки борг вважається таким, що не погашений.

На а. с. 10 знаходиться копія розписки, складеної ОСОБА_1 15 вересня 2010 року в тому, що він отримав від ОСОБА_4 , діючого на підставі довіреності № 1226 від 14 серпня 2010 року, виданої приватним нотаріусом Курковською Я.Л. від імені ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 71263 грн., які станом на 15 вересня 2010 року за офіційним курсом НБУ еквівалентні сумі 9000 доларів США, згідно договору позики від 15 вересня 2010 року.

Також 15 вересня 2010 року ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., 14 серпня 2010 року за реєстровим № 1226, діє ОСОБА_4 , укладено з ОСОБА_1 договір іпотеки, який забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. 15 вересня 2010 року за реєстровим № 1450, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, предметом іпотеки є земельна ділянка пл. 0,216 га. за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 663553, виданого Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області 12 грудня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року № 1-6241, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 29, кадастровий номер :01:028:0069. Загальна вартість предмета іпотеки сторонами визначається в сумі 81432 грн. (а. с. 12).

10 червня 2011 року ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., 14 серпня 2010 року за реєстровим № 1226, діє ОСОБА_4 , укладено з ОСОБА_1 договір про внесення змін до договору позики від 15 вересня 2010 року, за умовами якого викладено в новій редакції окремі пункти договору позики. Зокрема, за п. 1 договору ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 , передав у власність ОСОБА_1 гроші в сумі 95682 грн., що станом на 10 червня 2011 року за офіційним курсом НБУ становить 12000 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики. Згідно п. 3-а) договору позики, поверненню підлягає сума, виражена у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 12000 доларів США за максимальним курсом продажу долару США комерційними банками України на день повернення позики. Згідно п. 4 договору позики, представник позикодавця до підписання цього договору передав позичальнику грошові кошти на загальну суму, зазначену в п. 1 цього договору. Своїм підписом на договорі позичальник підтверджує факт отримання суми позики в повному обсязі (а. с. 18).

10 червня 2011 року сторонами було внесено зміни до договору іпотеки, зокрема загальну заставну вартість предмета іпотеки визначено сторонами в сумі 110000 грн. (а. с. 19).

На а. с. 17 знаходиться копія розписки, складеної ОСОБА_1 10 червня 2011 року в тому, що він отримав від ОСОБА_4 , діючого на підставі довіреності № 1226 від 14 серпня 2010 року, виданої приватним нотаріусом Курковською Я.Л. від імені ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 95682 грн., які станом на 10 червня 2011 року за офіційним курсом НБУ еквівалентні сумі 12000 доларів США, згідно договору про внесення змін до договору позики від 15 вересня 2010 року.

На а. с. 21 - 22 знаходиться копія письмової вимоги на адресу ОСОБА_1 , направленої представником позивача Содолем А.М. 03 липня 2018 року, про повернення коштів за договором позики від 15 вересня 2010 року, та докази відправлення вимоги цінним листом.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію листа-вимоги, складеного від імені ОСОБА_3 від 26 березня 2012 року, копії чеків ПриватБанку за 2010 - 2014 роки на підтвердження погашення заборгованості за договором позики, копію розписки від імені ОСОБА_4 від 26 жовтня 2015 року. Неможливість подання даних доказів до суду першої інстанції відповідач обґрунтовував тим, що раніше проживав на території АР Крим, а після незаконної анексії Криму переїхав до Київської області, однак ряд документів залишився на окупованій території, і лише нещодавно його знайомі привезли йому необхідні документи.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26 грудня 2019 року, встановивши строк відповідачу для надіслання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, протягом 10 днів з дня одержання копії цієї ухвали (а. с. 43 - 44).

25 листопада 2019 року представник відповідача ОСОБА_7 ознайомилася з матеріалами справи та отримала копію позовної заяви (а. с. 46, 50), разом із тим, правом подання відзиву сторона відповідача не скористалася і всупереч ч. 4 ст. 83 ЦПК України не заявила про існування доказів, якими підтверджуються її заперечення проти позову, які не може бути подано у встановлений судом строк, а також не подала доказів, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів, зокрема виписки з особового рахунку у банківській установі щодо безготівкового перерахування коштів на виконання договору позики, однак на власний розсуд цього не зробив. Також обставини щодо отримання вимоги про повернення позики від позивача в квітні 2012 року і погашення боргу ним повідомлені до суду першої інстанції не були.

Таким чином, будучи обізнаним про відкриття провадження в справі та відповідно до встановленого судом строку, відповідач мав право на подання відзиву та клопотання про витребування відповідних доказів, а також мав повідомити про неможливість надання доказів, якими обґрунтовані його заперечення на позовну заяву, однак на свій розсуд до закінчення розгляду справи 12 вересня 2022 року цією можливістю не скористався, натомість, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності (а. с. 179).

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, клопотань про поновлення строку для подання доказів та про приєднання нових доказів у апеляційній скарзі не заявлено, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Оскільки за змістом договору позики його підписання позичальником свідчить про отримання ним грошових коштів, обумовлених договором позики, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, яким встановлено обставини укладання договору позики між сторонами та фактичну передачу грошових коштів, а також враховує, що обставини передачі грошових коштів та суми отриманої позики відповідачем не заперечуються.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що в квітні 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 вимогу від 26 березня 2012 року вимогу про повернення боргу за договором позики, а відтак, звернувшись до суду з позовом в березні 2019 року, позивач пропустив строк позовної давності, який ОСОБА_1 просив застосувати.

Апеляційний суд враховує, що вказані доводи ґрунтуються на нових доказах, які не були прийняті апеляційним судом із наведених вище підстав.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що за умовами договору, а саме п. 3-б) договору позики, строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги. Днем пред`явлення вимоги вважається день отримання позичальником вимоги і відповідно наявності їх підписів на повідомленні про вручення рекомендованого листа. Вимога про повернення суми позики направляється позикодавцем рекомендованим листом (з описом вкладеного) з повідомленням про вручення за адресою фактичного проживання (реєстрацією) позичальника, вказаною у цьому договорі.

Таким чином, крім безпосередньо самого листа з вимогою, відповідач на підтвердження моменту пред`явлення вимоги повинен був надати також доказ надсилання такого листа в певний час, опис вкладення, поштовий конверт з зазначенням на ньому штемпелю з відповідною датою, реквізитів відправника та отримувача та доказ отримання такого листа. Однак, крім самого листа з підписом від імені ОСОБА_3 , інших доказів відповідачем надано не було, а сама по собі вимога про повернення боргу, з урахуванням наведеного, не може вважатися достатнім доказом пред`явлення вимоги та перебігу позовної давності.

Крім того, апеляційний суд не знаходить правових підстав для повторного вирішення заяви про застосування позовної давності, заявленої стороною відповідача, яка була належно розглянута та вирішена судом першої інстанції на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Апеляційний суд не може погодитись з неспроможними доводами апеляційної скарги, що оскільки умовами договору чітко передбачено надання грошових коштів в позику в розмірі 95682 грн., вказана сума і може підлягати стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

У цій справі судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що відповідно до договору позики від 15 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з подальшими змінами, відповідач прийняв у власність від позивача гроші в сумі 95682 грн., що станом на 10 червня 2011 року за офіційним курсом НБУ становить 12000 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики (а. с. 11). Разом із тим, пунктом 3-а) договору (зі змінами) сторони погодили, що поверненню підлягає сума, виражена у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 12000 доларів США за максимальним курсом продажу долару США комерційними банками України на день повернення позики.

Зазначені положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України.

Відтак, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 12000 доларів США, що на день пред`явлення позову було еквівалентно 340680 грн., оскільки сторони самі погодили умови повернення суми позики в еквіваленті відповідної валюти.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 757/21343/15-ц та від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, наведеним у цих постановах. У обох цих справах Верховний Суд виходив із умов, на яких було укладено договори позики, це ж саме у справі, що переглядається, здійснено судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо погашення відповідачем в 2010 - 2015 роках заборгованості за договором позики у безготівковій та частково готівковій формі на рахунок представника позивача ОСОБА_4 , як такі, що ґрунтуються на нових доказах, а саме копіях чеків ПриватБанку та розписці ОСОБА_4 , не прийнятих апеляційним судом з наведених вище підстав в зв`язку з порушенням порядку подання доказів, встановленого ст. 83 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до п. 5, 6 договору позики, повернення суми позики мало відбуватися в межах м. Києва шляхом передачі готівкою всієї суми одночасно, або частинами позикодавцю у місці, зазначеному ним у вимозі про повернення позики, і саме ОСОБА_3 зобов`язувався прийняти вказану суму. При цьому жодних повноважень отримання боргу іншою особою, зокрема ОСОБА_4 , умовами договору не передбачено, і доказів, які б підтверджували наявність між сторонами домовленості щодо іншого порядку повернення позики, матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.