14.06.2023 Провадження по справі № 2/940/48/23
Справа № 940/919/22

РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Студінської Д.В.

представника позивача адвоката Порхун О.П.

відповідачки ОСОБА_1

представника відповідачки адвоката Столярчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Тетіївський відділ державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення запису про батька дитини,

встановив:

ОСОБА_2 в особі представника адвоката Порхун О.П. звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить виключити запис про нього, як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) 23 червня 2020 року № 9 та стягнути з відповідачки судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що з 23 червня 2020 року позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 . За рік до реєстрації шлюбу у сторін вже були відносини, хоча не було постійного проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 . Позивач був впевнений, що ОСОБА_4 є його рідним сином, про що запевняла його відповідачка.

У свідоцтві про народження ОСОБА_3 батьком дитини записаний позивач ОСОБА_2 .

У 2022 році у сторін погіршилися відносини, виникають постійні сварки та суперечки. Влітку, при розмові, відповідачка ОСОБА_1 обмовилась позивачу про те, що ОСОБА_4 ніколи не був його біологічним сином, а зачатий від іншого чоловіка.

За таких обставин, ОСОБА_2 просить виключити запис про своє батьківство з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 року справа передана для розгляду судді Мандзюку С.В.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.12.2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 26.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні визнала, що ОСОБА_2 не є біологічним батьком її сина ОСОБА_4 . Разом з тим, заперечила ту обставину, що при реєстрації себе батьком дитини, ОСОБА_2 не знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_4 та зазначила, що з ОСОБА_2 вона познайомилась приблизно у 2016 році та прозустрічалась з ним до 26 квітня 2019 року, оскільки в цей день ОСОБА_2 у телефонному режимі повідомив її, що стосунки між ними припиняються. У подальшому, в кінці травня на початку червня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 почала зустрічатися з ОСОБА_5 , з яким з липня місяця проживала у цивільному шлюбі в м. Погребище Вінницької області. У жовтні 2019 року ОСОБА_1 завагітніла та в кінці грудня 2019 року, коли була на 3-4 місяці вагітності, припинила спілкування та відносини із ОСОБА_5 17 січня 2020 року, коли ОСОБА_1 знаходилась на зберіганні в лікарні в м. Вінниця, почала в телефонному режимі спілкуватися з позивачем ОСОБА_2 та розповіла, що вагітна на 4 місяці та колишній цивільний чоловік залишив її вагітну. Після цього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали спілкуватися. На третій день спілкування ОСОБА_2 поставив відповідачці ультиматум, згідно якого, або вони поновлюють відносини, або прияють надалі спілкуватись. Сторони вирішили спілкуватися. У спілкуванні, ОСОБА_2 , знаючи про те, що він не є біологічним батьком дитини, неодноразово наголошував відповідачці, що прийме дитину та буде виховувати як свою. Вперше ОСОБА_1 зустрілась з ОСОБА_2 вже аж у березні 2020 року, коли була на п`ятому місяці вагітності, оскільки необхідно було стати на облік у Тетіївській ЦРЛ. До того часу, вони не зустрічалися у зв`язку із зайнятістю на роботі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 у день народження ОСОБА_1 , позивач забрав її з м. Погребище та завіз в с. Кошів, де проживала мати ОСОБА_1 . У кінці травня 2020 року ОСОБА_2 забрав ОСОБА_1 в м. Буча, де вони орендували житло і проживали разом як сім`я, планували своє майбутнє життя. ІНФОРМАЦІЯ_2 по швидкій допомозі ОСОБА_1 завезли в Тетіївську ЦРЛ, де вона народила сина. Реєстрацію народження сина займався ОСОБА_2 та його мати. 23 червня 2023 року у пологовому будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Після виписки із лікарні, ОСОБА_1 проживала у матері позивача. Коли ОСОБА_2 поїхав на роботу в м. Київ, стосунки ОСОБА_1 із свекрухою погіршилися, яка дорікала, що ця дитина не її сина, що вона її нагуляла. Коли сину ОСОБА_4 було шість місяців, свекруха вигнала ОСОБА_1 з будинку, яка на той час вже була вагітна другою дитиною. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 народила другу дитину сина ОСОБА_6 . 09 березня 2022 року ОСОБА_2 повідомив відповідачку про припинення сімейних відносин.

Представник відповідачки адвокат Столярчук В.М. у судовому засіданні просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Представник третьої особи Тетіївського відділу державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника, заперечень проти позову не має.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Судом встановлено, що згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0 від 05.10.2022 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 23 червня 2020 року складено відповідний актовий запис № 99. Запис відомостей про батька ОСОБА_2 здійснено на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 23.06.2020 року (а. с. 88-89).

23 червня 2020 року Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ), про що складено відповідний актовий запис № 32, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 5).

Також, у ході судового розгляду були допитані судом свідки, які викликані за клопотанням представника відповідачки.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з ОСОБА_9 знайома із 2018 року. З ОСОБА_10 вони спілкувалися та вчилися в м. Погребище. Приблизно десь влітку ОСОБА_10 почала зустрічатися з її колишнім хлопцем ОСОБА_11 . На той час вона ж зустрічалась з рідним братом ОСОБА_10 , тому часто бачилися, гуляли разом. Про те, що ОСОБА_10 завагітніла, вона дізналась від ОСОБА_12 . Пізніше ОСОБА_10 розповіла їй, що вона почала в телефонному режимі спілкуватися із ОСОБА_13 , який запропонував ОСОБА_14 проживати разом. Коли ОСОБА_10 народила сина ОСОБА_4 , ОСОБА_15 був з нею. ОСОБА_16 знав, що ОСОБА_4 не його дитина, коли були хрестини ОСОБА_4 , всі сиділи за столом святкували і мати ОСОБА_15 сказала, що: «чий би бичечок не скакав, а телятко наше». Всі родичі, які сиділи за столом знали, що ОСОБА_4 не дитина ОСОБА_15 . ОСОБА_16 приймав ОСОБА_4 , як свою дитину.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні показала, що з 2019 року вона знала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічалися. Потім, ОСОБА_18 не спілкувалась з ОСОБА_19 , а спілкувалась з ОСОБА_20 . У грудні ОСОБА_18 та її бабуся сказали, що ОСОБА_18 вагітна. ОСОБА_18 говорила їй, що ОСОБА_21 її покинув, тепер вона спілкується з ОСОБА_15 . На запитання, чи знає ОСОБА_15 , що ОСОБА_4 не його дитина, ОСОБА_18 їй сказала, що знає.

Предметом спору у цій справі є оспорювання батьківства позивачем ОСОБА_2 , який записаний батьком дитини.

Відповідно до ч. 1 статті 121 Сімейного кодексу України (надалі СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ч. 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч. 2 статті 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Відповідно до ч. 5 статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ).

Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 статті 77 ЦПК України).

Зміст предмета доказування залежить від особливостей категорії справи. Предмет доказування у справі про оспорювання батьківства визначається нормами матеріального права, а саме статтею 136 СК України.

Предметом доказування у спорі про оспорювання батьківства, особою, яка записана батьком дитини (позивачем), є доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, а також необізнаність позивача в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зауважує, що сторона, яка оспорює батьківство, має надати всі необхідні докази, оскільки тягар доказування лежить саме на цій особі.

Відповідно до ч. 3 статті 12, ч. 2 статті 77, статті 81 ЦПК України відповідачка має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Отже, якщо позивач стверджує, що в момент реєстрації себе батьком дитини не знав, що не є її батьком, то відповідачка має надати докази на спростування таких тверджень.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 статті 82 ЦПК України).

Так, у цій справі суд встановив, що відповідачка ОСОБА_1 визнала ту обставину, що позивач не є біологічним батьком народженої нею дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Водночас, відповідачка ОСОБА_1 категорично заперечилату обставину, що при реєстрації себе батьком дитини, позивач ОСОБА_2 не знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_4 .

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Тобто, суд має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Так, в обґрунтування позову, у позовній заяві не зазначено періодів та обставин знайомства, дат зустрічей позивача з відповідачкою, початку їхнього спільного проживання та вагітності відповідачки, не повідомив такі обставини і позивач ОСОБА_2 у ході розгляду справи суду, що мають значення для встановлення факту, чи знав позивач, що в момент реєстрації себе батьком дитини не є її біологічним батьком.

У своїх поясненнях, наданих у ході судового розгляду справи, позивач ОСОБА_2 вказував, що до реєстрації шлюбу з відповідачкою, вони зустрічалися та мали інтимні стосунки, однак не пам`ятає по датам, коли це все відбувалося.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що представником позивача до позовної заяви долучено клопотання про проведення судово-генетичної експертизи. Однак, у ході розгляду справи представник позивача не наполягала на проведенні вказаної експертизи мотивуючи тим, що відповідачка ОСОБА_1 визнала, що позивач ОСОБА_2 не є біологічним батьком її дитини.

Отже, з огляду на зазначене, судом встановлено, що позивачем та його представником на підтвердження обставин, викладених у позові та зазначених у судовому засіданні, зокрема, що сторони зустрічалися та мали інтимні стосунки в період зачаття дитини, не надано жодних доказів, а виключно пояснення позивача суд не може покласти в основу рішення, з огляду на приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України, які встановлюють, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, відповідачкою доведено, що при реєстрації себе батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач ОСОБА_2 знав, що не є біологічним батьком цієї дитини, вказане слідує з чітких та послідовних пояснень відповідачки, яка прив`язувала події знайомства, спілкування та спільного проживання з позивачем ОСОБА_2 з конкретними датами. Зазначені відповідачкою ОСОБА_1 обставини підтвердили допитані судом свідки, показання яких позивачем не спростовані.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, а саме, що позивач ОСОБА_2 при реєстрації себе батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знав, що він не є біологічним батьком цієї дитини, однак погодився на реєстрацію батьком дитини, а також оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Тетіївський відділ державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення запису про батька дитини, необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення, суд також враховує, що при такому вирішенні спору, керуючись найкращими інтересами дитини, буде досягнуто справедливий баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 121, 122, 126, 136 Сімейного кодексу України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 133, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Тетіївський відділ державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення запису про батька дитини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 23 червня 2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК