18.12.2023 Справа № 363/4109/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

за участю позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання вимог щодо порушених майнових прав частково недійсними та визнання угоди діючою,

встановив:

позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь:

- грошові кошти в розмірі 47 610 доларів США;

- суму завдатку за укладеною угодою у подвійному розмірі 16 000 доларів США;

- суму упущеної вигоди в розмірі 129 975 грн.;

- 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 1316,12 доларів США;

- 100 000 грн. за завдану моральну шкоду;

- сплачений судовий збір.

Свої вимоги мотивував тим, що він з 2005 року орендував у відповідача одне з нежитлових приміщень виробничої бази, а 09 листопада 2019 року між ними укладено письмову угоду щодо купівлі столярного цеху з обов`язком укладення в подальшому договору купівлі-продажу, який належить відповідачу та розташований по АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаної угоди відповідач отримав від позивача завдаток розмірі 8 000 доларів США. Крім того, в подальшому, додатково до угоди позивач неодноразово передавав відповідачу грошові кошти, в загальному розмірі 47 610 доларів США. Разом з тим, ОСОБА_3 вимоги угоди не виконав, пояснень щодо використання наданих позивачем йому коштів не надав та від зустрічей ухилявся, внаслідок чого останній звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсними висунуті до нього вимоги ОСОБА_1 . Визнати, що отримані ним 16 листопада 2019 року грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США мають цільове призначення щодо укладення у майбутньому договору купівлі-продажу всієї території, а також просив визнати укладену між сторонами 09 листопада 2019 року угоду діючою. Одночасно в зустрічному позові виклав заперечення проти первісного позову і зазначив про відсутність доказів отримання ним грошових коштів від позивача та без належного визначення їх цільового призначення.

Разом з тим зазначив, що надання позивачем за первісним позовом грошових коштів визнає частково, зокрема: 17 липня 2019 року в розмірі 4000 доларів США, 09 листопада 2019 року в розмірі 8000 доларів США та 16 листопада 2019 року в розмірі 2000 доларів США.

Також зазначив, що ОСОБА_1 в законний спосіб не довів його відмови від укладання договору купівлі-продажу столярного цеху, що є ще однією підставою для відмови в первісному позові.

Позивач за первісним позовом подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначив, що 22 лютого 2023 року за його зверненням Вишгородським РУП ГУНП в Київській області розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000084 за ч. 1 ст. 190 КК України щодо заволодіння ОСОБА_3 шахрайським шляхом його грошовими коштами у доларах США.

Позивач за первісним позовом та його представник в суді первісний позов підтримали та просили його задовольнити з викладених в ньому підстав, наполягали на розгляді справи у відсутність сторони відповідача в даному судовому засіданні. Будь-яких клопотань чи заяв з процесуальних питань і по суті справи в судовому засіданні не мали.

Відповідач та його представник за первісним позовом, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли відповідач подав суду зустрічний позов та всі наявні в нього докази, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку за відсутності сторони відповідача, що розгляду справи не перешкоджає.

Заслухавши позивача та його представника за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 липня 2019 року ОСОБА_3 написав позивачеві за первісним позовом і підписав розписку про отримання від нього грошових коштів у сумі 4000 доларів США, як авансу за викуп приміщень в с. Лютіж Вишгородського району Київської області.

09 листопада 2019 року між сторонами підписано письмову розписку, з якої вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 завдаток в розмірі 8000 доларів США за купівлю у нього столярного цеху. Отже, відповідач видав позивачу розписку - борговий документ, про отримання від нього грошових коштів на викладених у ньому умовах (за купівлю столяного цеху), що мало місце в період з 17 лютого 2019 по 13 лютого 2021 року. В зв`язку з чим, ОСОБА_1 неодноразово передавав, а ОСОБА_3 отримував грошові кошти, зокрема:

- 2000 доларів США 16 листопада 2019 року;

- 1000 доларів США 24 листопада 2019 року;

- 4000 доларів США 06 грудня 2019 року;

- 1000 доларів США 10 грудня 2019 року;

- 1000 доларів США 17 грудня 2019 року;

- 1000 доларів США 21 грудня 2019 року;

- 2000 доларів США 28 грудня 2019 року;

- 1000 доларів США 18 січня 2020 року;

- 2000 доларів США 28 січня 2020 року;

- 1000 доларів США 14 лютого 2020 року;

- 1000 доларів США 26 лютого 2020 року;

- 5000 доларів США 17 березня 2020 року;

- 5000 доларів США 22 березня 2020 року;

- 2000 доларів США 18 травня 2020 року;

- 3000 доларів США 03 червня 2020 року;

- 3000 доларів США 13 серпня 2020 року;

- 500 доларів США 16 листопада 2020 року;

- 110 доларів США 13 лютого 2021 року, що загалом становить 47 610 доларів США.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №73 від 29 листопада 2005 року, ОСОБА_3 є власником виробничих будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

13 квітня 2019 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендарем) підписано договір оренди приміщення.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 2.1, 4.1, 4.2, 5.1 вказаного договору, орендодавець за цим договором передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв, приміщення загальною площею 460 кв. метрів, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , а також забезпечить орендарю вільний доступ в зазначене приміщення. Характеристика приміщення, що надається орендодавцем: приміщення оснащені лічильниками для світла, батареями, лампами денного світла на стелі. Стан орендованого приміщення придатний для використання.

Орендодавець передає, а орендар приймає у користування за цим договором все обладнання та інше майно, яке було встановлено та знаходиться в приміщенні. Перелік переданого майна, що знаходиться в приміщенні, наводиться в п. 1.1. цього договору.

Орендодавець у триденний термін після підписання цього договору забезпечу орендарю доступ до орендованого приміщення.

Орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю за користування зазначеним приміщенням протягом встановленого в цьому договору терміну орендну плату, у розмірі 26 500. Орендна плата за користування приміщенням вноситься орендарем з 1 по 5 число поточного місяця. Строк оренди складає 11 місяців.

Разом з тим, суд звертає увагу, що у підписаному сторонами договорі грошова одиниця орендної плати не визначена, коли акт прийому-передачі до договору оренди нежитлового приміщення сторонами фактично не складено, який дати передачі орендованого майна та підпису сторін, інших необхідних обставин не містить.

За таких умов, беручи до уваги зміст розписки та зміст вказаного договору не можна дійти висновку, що кошти зазначені в розписці передавалися саме на орендну плату, як про це недостатньо визначено зазначено в позові.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно абз. 1 ч. 1 та ч.ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до абз. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 3 ст. 630 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами носять характер домовленостей про наміри. Самі по собі видана боржником ОСОБА_3 письмова розписка та викладені в ній умови лише встановлюють намір сторін укласти договір, а відтак така письмова розписка та названа сторонами угода, без укладання нотаріально посвідченого договору (в тому числі попереднього договору згідно ст. 635 ЦК України) з приводу відчуження нерухомого майна столярного цеху, власником якого є відповідач за первісним позовом, не може бути підставою для виникнення в сторін зобов`язань, згідно ст. 509 ЦК України та вказаних вище вимог Закону.

Разом з тим, ОСОБА_3 отримав без достатньої підстави від позивача за первісним позовом грошові кошти в розмірі 47 610 доларів США, що вбачається з письмової розписки про це.

Вимогу про повернення вказаних коштів згідно ст. 530 ЦК України визначено первісним позовом, оскільки будь-яких претензій ОСОБА_3 позивач за первісним позовом не направляв.

Таким чином встановлено, що вказані кошти отримано відповідачем без достатньої правової підстави, а тому вимога про їх повернення на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягає задоволенню.

Так звана угода сторін про продаж нерухомого майна всупереч викладених вище вимог Закону в нотаріальному порядку не посвідчена, в належній формі не вчинена, а відтак є нікчемною, судом до уваги не береться і жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з її нікчемністю не створює. Всі безпідставно отримані відповідачем кошти за викладених умов підлягають поверненню позивачу на його вимогу.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача за первісним позовом, яке підлягає захистові шляхом стягнення грошових коштів в розмірі 47 610 доларів США з відповідача.

Що стосується решти вимог первісного позову, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, вимога первісного позову щодо стягнення із ОСОБА_3 завдатку у подвійному розмірі відповідно до ст.ст. 570-571, 635 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки між сторонами належним чином оформлених зобов`язань з приводу укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна не виникло і відповідно всі передані позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 грошові кошти не є завдатком і не можуть бути визнані такими, що спрямовані на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Посилання в позові на завдання позивачеві збитків у формі упущеної вигоди, з огляду на нікчемність укладеного правочину, не висування позивачем претензійних вимог щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідачем в порядку ст. 530 ЦК України та з урахуванням фактично виниклих правовідносин сторін, є недоведеними, коли реальна можливість отримання доходу та його неотримання позивачем унаслідок порушення його прав відповідачем також нічим не підтверджується.

Що стосується вимоги позивача за первісним позовом про відшкодування моральної шкоди, то з огляду на викладене вище, підстав для цього судом також не встановлено.

Заподіяння позивачу моральної шкоди протиправною поведінкою відповідача за первісним позовом в суді не доведено, посилання позивача на моральні страждання є необґрунтованими, бездоказовими та підставою для покладання відповідальності по відшкодуванню відповідачем моральної шкоди бути не можуть.

Вимога первісного позову щодо стягнення з ОСОБА_3 3% річних за користування коштами в розмірі 1316, 12 доларів США задоволенню також не підлягає, оскільки, виходячи з характеру виниклих спірних правовідносин, матеріали справи не містять доказів існування строків настання виконання зобов`язання по поверненню коштів, коли вимогу про їх повернення згідно вимог ст. 530 ЦК України позивач за первісним позовом ОСОБА_3 не направляв. Таким чином, прострочення виконання зобов`язаня щодо повернення коштів ОСОБА_1 у відповідача, в розумінні вимог ст.ст. 530, 625 ЦК України не виникло і підстав для покладання на нього цивільної відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання не має.

Беручи до уваги викладене, первісний позов підлягає частковому задоволенню.

Разом з тим, оскільки первісний позов в частині стягнення з відповідача за первісним позовом - грошових коштів в розмірі 47 610 доларів США задоволено, доводи зустрічного позову про інше суд відкидає і з цих же підстав відмовляє в його задоволенні.

Підстав для визнання вимог по поверненню грошових коштів недійсними згідно ст.ст. 215-236 ЦК України судом не встановлено.

З викладених вище обставин не встановлено судом і підстав для визнання отриманих грошових коштів такими, що мають цільове призначення щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу і порушених прав відповідача за первісним позовом, які б підлягали захисту за його зустрічним позовом також не встановлено. З цих же підстав суд відмовляє в задоволенні вимоги зустрічного позову в частині визнання укладеної між сторонами угоди діючою, яка вимогам Закону не відповідає і є нікчемною.

Таким чином, зустрічний позов на вимогах Закону не ґрунтується і задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Разом з тим, первісний позов задоволено частково, майнову вимогу якого щодо стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом задоволено.

Відтак, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід сягнути судовий збір за вимогу майнового характеру, що становить 12 405 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

первісну позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 47 610 (сорок сім тисяч шістсот десять) доларів США.

В задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя