Справа № 278/999/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Житомир

Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О. М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «Поліс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 57536,41 грн, що складається з трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченої заборгованості за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за грошовими зобов`язаннями згідно кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого став ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 05.50-00/08-СК, за умовами якого позичальник отримав 139000,00 грн, однак у встановлений строк не погашав кредит, не сплачував відсотки та комісію за користування останнім, чим порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 186354,80 грн.

У подальшому, між банком та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21МБ від 18.11.2015 року, додаткову угоду № 1 від 27.11.2015 року, додаткову угоду № 2 від 24.12.2015 року, додаткову угоду № 4 від 26.02.2016 року, відповідно до яких банк відступив право вимоги за кредитним договором позивачу.

Оскільки позичальник не припинив зобов`язання шляхом його виконання у відповідності до кредитного договору, судового рішення або закону, воно є чинним на час подання позову. Отже у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних згідно частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому позивач зазначив, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За наведених обставин просив позов задовольнити.

Провадження у даній справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 37).

Не погодившись з позовною заявою, представник ОСОБА_1 адвокат Ковальчук В. А. подав відзив на позовну заяву (а.с. 59-63), у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає такі незаконними, посилаючись на сплив строків позовної давності та на факт наявності задавневої вимоги.

Позивачем спрямова відповідь на на відзив (а.с. 73-76), де заперечив щодо застосуваня у даних правовідносинах постанво Верховного суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що 24.07.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 05.50-00/08-СК, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 139000,00 грн зі сплатою 24,5 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 23.07.2013 року (а.с. 5-8).

24.07.2008 року між ВАТ "ВТБ Банк" та відповідачем був укладений договір застави №05.50-00/08-ДЗ01 (а.с. 85), предметом якого стала передача у заставу транспортного засобу, який належить ОСОБА_1 , для забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вище вказаним кредитним договором.

Як вбачається з наданої копії протоколу №06/0935-13 проведення аукціону/торгів від 06.12.2013 року (а.с. 86), зазначений вище автотранспортний засіб було реалізовано.

18.11.2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ (а.с. 9-15).

У подальшому, між банком та ТОВ «ФК «Поліс» у межах договору відступлення права вимоги було укладено ряд додаткових угод: додаткова угода № 1 від 27.11.2015 року, додаткова угода № 2 від 24.12.2015 року, та додаткова угода № 4 від 26 лютого 2016 року (а.с. 19-20, 24-26).

Однак суд зауважує, що належних доказів про той факт, що ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора щодо кредитного договору № 05.50-00/08-СК від 24.07.2008 року, укладеного з відповідачем, суду не надано.

Так, у відповідності до вимог вказаного вище договору відступлення права вимоги окремим додатком має бути реєстр прав вимоги (а.с. 13). Разом з позовною заявою надано копію витягу з реєстру прав вимоги №1/1 (а.с. 21-23). Однак, а.с. 21-22 взагалі не містять назви боржників або зазначених кредитних договорів право вимоги за якими передано новому кредитору - позивачу, а на а.с. 23 міститься перелік осіб як фізичних, так і юридичних, але ні вказівки на кредитний договір № 05.50-00/08-СК від 24.07.2008 року, ні на прізвище відповідача зазначений витяг не містить.

ТОВ "ФК "Поліс" було складено повідомлення-вимогу про відступлення прав вимоги та усунення порушення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 05.50-00/08-СК від 24.07.2008 року (а.с. 29) (відсутня дата складання та вихідний номер). Проте, доказів направлення ОСОБА_1 та отримання останнім такого повідомлення-вимоги матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як передбачено частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором та невиконання договірних зобов`язань позивачем надано повідомлення-вимогу про виконання умов договору, яка залишилась без виконання (а.с. 29).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "ФК "Поліс" просило стягнути з ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року; 3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору настав 23.07.2013 року. Позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

ТОВ "ФК "Поліс" позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості та відсотків) не пред`явило.

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "Поліс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Зазначений висновок суду узгоджується з висновком суду касаційної інстанції зробленим у постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.

Вирішуючи питання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача до ОСОБА_1 слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Дубовік