БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/1314/23
провадження № 2/361/2163/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіПетришин Н.М.,
за участю секретаряМищенко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,-

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2023 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він 14 січня 2020 року надав у борг ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США. Дана обставина підтверджується розпискою відповідача від 14.01.2020 р. із наступним текстом: «Я, ОСОБА_3 паспорт НОМЕР_1 выдан Деснянским РВ ГУГМС Украины в г.Киев 15.12,1979. получил в долг у ОСОБА_4 сумму в размере 100 тысяч долларов США, Обязаюсь вернуть в срок до 27.02.2020». Позивач зазначає, що станом на день подачі позову, свої зобов`язання щодо повернення отриманих в борг грошових коштів відповідач не виконав. Грошові кошти позивачу не повернув, від діалогу ухиляється, а отже єдиним способом для позивача отримати надані відповідачу в борг кошти є звернення до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів. Крім того, позивач зазначає про необхідність стягненню з відповідача 3% річних за прострочений період: 228 095,65 грн. та суму інфляційних витрат, що складає 681 629.06 грн.

Заяви, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_5 просила задовольнити стягнення боргу, а також стягнути штрафні санкції в розмірі 3% річних та судові витрати покласти на відповідача, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат не підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засіданні не заявився, про місце, дату та час якого повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Обставини справи, що встановлені судом

Відповідно до розписки від 14.01.2020 року, вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у борг від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100 тисяч доларів США, зобов`язуючись повернути її до 27.01.2020 року.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 14.01.2020 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США. Зазначена розписка написана ОСОБА_2 власноруч. Однак у подальшому відповідач своїх зобов`язань не виконав.

Жодних заперечень із приводу вказаної розписки та отриманого боргу відповідач ОСОБА_2 суду не висловив.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 у порушення умов розписки не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченими вищезазначеною розписко.

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем ОСОБА_1 . В та відповідачем ОСОБА_2 14.01.2020 року договорів позики, відбулося.

За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення коштів, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США.

Щодо стягнення 3 процентів річних.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, враховуючи період прострочення виконання зобов`язання та суму боргу за розпискою, то 3% річних становить 6 230 (шість тисяч двісті тридцять) доларів США.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду (постанова від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц) зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, враховуючи те, що сума позики, отримана в іноземній валюті, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми боргу та 3% річних в іноземній валюті (долар США) без зазначення гривневого еквіваленту.

Щодо стягнення інфляційних втрат

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, а відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Щодо судових витрат

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, беручи до уваги задоволення позову, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 13 420 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 133, 134, 137, 141, 263-265, 274, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, 3 % річних у розмірі 6 230 (шість тисяч двісті тридцять) доларів США та судовий збір у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.М. Петришин