Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 303/1219/18

провадження № 61-3093 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 , приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович,

третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 серпня 2018 року у складі судді Курах Л. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В., третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, визнання рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним та його скасування, виключення запису про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2006 року між нею

та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № MKZ0GK00000227, відповідно до умов якого вона, як позичальник, отримала кредит у розмірі 23 493,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,33 % на місяць із кінцевим терміном повернення - 18 січня 2021 року.

18 січня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір іпотеки, за умовами якого вона на забезпечення вказаного кредитного зобов`язання передала в іпотеку належне їй домоволодіння, розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 . У договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку.

18 вересня 2014 року на часткове забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки на суму 231 000 грн.

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня

2006 року № MKZ0GK00000227 на суму 231 000 грн, у зв`язку з виконанням поручителем взятих на себе зобов`язань за договором поруки, та укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 18 січня

2006 року, за умовами якого банк відступив на користь ОСОБА_3 права вимоги за вказаним договором іпотеки.

Доказів на підтвердження виконання зобов`язання ОСОБА_3 не надано.

У подальшому вона отримала повідомлення від ОСОБА_3 , яке містило суперечливу інформацію щодо заборгованості та попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а 09 червня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 21919527, згідно з яким право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 та вчинено відповідний запис про право власності від 09 червня 2015 року № 9961818.

Станом на 01 лютого 2018 року заборгованість за кредитним договором

від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227 становила 184 081,46 Євро, що еквівалентно 638 491,80 грн.

ОСОБА_3 , як поручителем, не було виконано зобов`язання за кредитним договором повністю, а часткове виконання ним зобов`язань не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором на підставі статті 512 ЦК України.

Крім того, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого майна (житла), яке є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», а також заборону для кредитних установ на уступку (продаж, передачу) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи протягом дії цього Закону.

Отже, оскільки недійсним є договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, то також незаконним є рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В. від 09 червня

2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки, домоволодіння (житловий будинок) на АДРЕСА_1 .

Крім того, вказані дії приватного нотаріуса суперечать положенням статті 55 Закону України «Про нотаріат», яка стосується угод про відчуження та заставу майна, і визначає, що такі дії проводяться за місцезнаходженням цього майна або за місцезнаходженням однієї зі сторін, та статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

(у редакції, чинній на час прийняття відповідного рішення), відповідно до якої державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п`ятої цієї статті. Таким чином, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д. В. не мав права приймати рішення та здійснювати реєстрацію права власності на майно за договором про відступлення права вимоги щодо майна, зареєстрованого

у м. Мукачеві, а нотаріальний округ приватного нотаріуса Кішкіна Д. В. не поширюється на м. Мукачево.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 та договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним

нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О.

за реєстровим № 1334; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В.

від 09 червня 2015 року про державну реєстрацію прав, індексний № 21919527, згідно із яким право власності на домоволодіння

АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 , та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності

від 09 червня 2015 року № 9961818.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 07 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_3 у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи в існуючому зобов`язанні, а це свідчить, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов`язання, мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Тобто, ОСОБА_3 діяв як новий кредитор і всі його дії були здійснені відповідно до положень закону.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 303/1219/18 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Закарпатського апеляційного суду

від 18 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-2215 св 19).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Апеляційне провадження у частині позовних вимог про визнання рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним та його скасування закрито. В іншій частині рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 серпня

2018 року залишено без змін. Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду

від 12 березня 2018 року про накладення арешту скасовано.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 10 квітня 2015 року, укладений між

АТ КБ «ПриватБанк», як цедентом, і ОСОБА_3 , як цесіонарієм, відповідно до положень статей 512-519 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_3 у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи в існуючому зобов`язанні, а це свідчить про те, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов`язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Наведене зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання оспорених договорів недійсними.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 лише частково погасив кредитну заборгованість і до нього не могло перейти право регресу до боржника, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не пред`являв вимог як особа, що набула право регресу, а між банком і ним укладені договори про відступлення прав вимоги, тобто останній діяв як новий кредитор.

Посилання позивачки на порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговує на увагу, оскільки відступлення права вимоги під дію цього Закону не підпадає. Здійснене відступлення права вимоги на користь добросовісного поручителя, а не іншої особи, не відбулось відступлення боргу або кредитної заборгованості.

При перегляді справи апеляційним судом встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 листопада 2020 року Закарпатської області у справі № 303/1047/19, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д. В., третя особа - АТ КБ «ПриватБанк» про скасування реєстрації права власності задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В. від 09 червня 2015 року про державну реєстрацію прав, індексний номер: 21919527, та виключено з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності від 09 червня

2015 року № 9961818. Апеляційний суд дійшов висновку про закриття апеляційного провадження у частині цих позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 303/1219/18 з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що часткове виконання поручителем, ОСОБА_3 , зобов`язання за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за договором. ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконав, оскільки він сплатив заборгованість визначену у договорі поруки лише у розмірі 231 000 грн.

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя щодо відступу (відчуження) на користь (у власність) іншої особи свого права вимоги до позичальника за кредитами, забезпеченням за яким виступає відповідне майно.

Отже, у банку були відсутнє право на укладення з поручителем договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 квітня 2015 року та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 квітня 2015 року. Верховний Суд звертав увагу апеляційного суду на вищевказані обставини, проте судом апеляційної інстанції їх враховано не було.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 січня 2006 року між ОСОБА_1

та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № MKZ0GK00000227, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі

23 493,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,33 % на місяць із кінцевим терміном повернення - 18 січня 2021 року.

На забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання між ОСОБА_1 та банком було укладено договорів іпотеки

від 18 січня 2006 року, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 13 березня 2009 року у справі № 2-173/09, що набрало законної сили, позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за вказаним кредитним договором у сумі 203 550,97 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок із господарськими спорудами

на АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем (а. с. 32-34, т. 1). Вказане судове рішення виконане не було.

18 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало із ОСОБА_3 договір поруки, згідно з яким останній поручився за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227 у розмірі 231 000,00 грн і повністю їх виконав, сплативши банку 08 квітня 2015 року вказану суму (а. с. 131-132, т. 1).

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про часткове відступлення права вимоги за кредитним договором

від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227, за умовами якого ОСОБА_3 як новий кредитор прийняв право вимоги у розмірі, передбаченому договором поруки від 18 вересня 2014 року у сумі 231 000,00 грн (а. с. 13-15, т. 1).

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (цедент) та ОСОБА_3 (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18 січня 2006 року, за умовами якого відповідно до договору поруки від 18 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»

та у зв`язку з виконанням всіх істотних умов договору поруки, ОСОБА_3 прийняв право вимоги за договором іпотеки від ПАТ КБ «ПриватБанк»

(а. с. 11-12, т. 1).

19 березня 2015 року ОСОБА_3 направив повідомлення

ОСОБА_1 як іпотекодавцю про застосування іпотечного застереження, а через його невиконання склав заяву-рішення про перехід у власність предмета іпотеки, яка 09 червня 2015 року була нотаріально засвідчена, а право власності на предмет іпотеки зареєстроване

за ОСОБА_3 (а. с. 30, 62-68, т. 1).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 02 листопада 2020 року у справі № 303/1047/19, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В., третя особа -

АТ КБ «ПриватБанк» про скасування реєстрації права власності задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В. від 09 червня

2015 року про державну реєстрацію прав, індексний номер: 21919527, та виключено з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності від 09 червня 2015 року № 9961818.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вищезазначеним вимогам закону не відповідають.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії,

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Тлумачення статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання.

Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року

у справі № 6-466цс15, надалі підтриманий у постановах Верховного Суду

від 23 вересня 2020 року у справі № 759/17152/16-ц (провадження

№ 61-9695св19), від 14 червня 2020 року у справі № 311/245/18 (провадження № 61-40095св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 496/3234/15-ц (провадження № 61-12283св19).

ОСОБА_3 , як поручителем, зобов`язання за кредитним договором

у повному обсязі не виконано, оскільки ним сплачено заборгованість

за цим договором у розмірі, визначеному договором поруки лише

на суму 231 000,00 грн. Заборгованість за кредитним договором в іншій частині залишилася не погашеною.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, заінтересованість позивача у недійсності договорів відступлення права вимоги, в яких вона не була стороною, у тому що особа, яка набула права вимоги, учинила і може вчиняти дії щодо предмета іпотеки, власником якого є позивач.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконано, поручителем, ОСОБА_3 , сплачено кредитну заборгованість лише частково, тобто у розмірі визначеному договором поруки, унаслідок чого до останнього не перейшло право вимоги за кредитним договором, оскільки ним не здійснено повного виконання кредитного зобов`язання.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про визнання недійсними договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 квітня 2015 року та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 квітня 2015 року, укладеними між банком та поручителем, тому що до ОСОБА_3 , як поручителя, у силу закону не перейшло права вимоги за кредитним договором, як до нового кредитора.

Верховний Суд звертає увагу на те, що положення статті 627 ЦК України про свободу договору не підлягають застосуванню до спірних правовідносин щодо набуття поручителем права вимоги за кредитним договором та забезпечувальним зобов`язанням при частковому виконанні ним основного зобов`язання.

Крім того, слід зазначити, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні після виконання ним обов`язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права не вчиняється.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 910/7058/18 та від 04 серпня 2020 року у справі № 295/11525/16-ц (провадження № 61-44659св18).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом

повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним та його скасування, виключення запису про право власності

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення цивільної справи без винесення судового рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, наслідком якої є, за загальним правилом, неможливість повторного звернення до суду з тотожним позовом. Ця форма закінчення цивільної справи застосовується у випадку, коли суд помилково відкрив провадження у справі або коли продовження процесу стає явно неможливим або недоцільним.

Аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить про те, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження

у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Позовні вимоги, які вже розглянуті судовим рішенням не відповідають закону, оскільки не можуть повторно вирішуватися судом. Подібний за змістом правовий висновок викладено у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (провадження № 14-402 цс 18).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 02 листопада 2020 року у справі № 303/1047/19, що набрало законної сили, задоволено тотожний позов ОСОБА_1 , а саме визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В. від 09 червня 2015 року

про державну реєстрацію прав, індексний номер: 21919527, та виключено

з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності

від 09 червня 2015 року № 9961818.

Таким чином, щодо вимоги про визнання незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу

Кішкіна Д. В. від 09 червня 2015 року про державну реєстрацію прав, індексний № 21919527 та виключення з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно запису про право власності від 09 червня 2015 року

№ 9961818 набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на викладене, судові рішення у частині вишення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним та його скасування, виключення запису про право власності підлягають скасуванню, а провадження у справі

у цій частині закриттю з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій і часткове задоволення позову про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі

1 409,60 грн, у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 110 грн та суді касаційної інстанцій у розмірі 2 819,20 грн, а всього 6 338,80 грн.

Керуючись статтями 141, 255, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 07 серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 22 листопада 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Дениса Володимировича, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олександрівна, про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними задовольнити.

Визнати договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги

за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227, укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , недійсним.

Визнати договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги

за іпотечним договором, укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною за реєстровим № 1334, недійсним.

Провадження у справі у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Дениса Володимировича, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олександрівна, про визнання рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним та його скасування, виключення запису про право власності закрити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 409,60 грн, у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 110 грн та суді касаційної інстанцій у розмірі 2 819,20 грн, а всього 6 338 (шість тисяч триста тридцять вісім) грн 80 коп., тобто з кожного по 3 169 (три тисячі сто шістдесят дев`ять) грн 40 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта