РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шестакової Я.В.,

за участю секретаря Навроцької Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного товариства «Альфа Банк» в грудні 2022 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеною позовною заявою в якій просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідно до п. 1 Передавального акту від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «АЛЬФА_БАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року.

05.10.2021 року за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_3 . Підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 01.06.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі. Посилаючись на зазначені обставини, АТ «Альфа-Банк», просить суд задовольнити позов та визнати осіб такими, що втратили право користування майном.

Ухвалою суду від 02.01.2023 року цивільну справу залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 24.01.2023 року відкрито провадження у справі визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року у справі замінено позивача на АТ «СЕНС БАНК».

Ухвалою суду від 15.06.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження.

05.04.2023 року від представника відповідачів надійшов відзив у якому зазначено, що 13.03.2023 року Приморським районним судом м. Одеса ухвалено рішення яким позов було задоволено частково, припинено право власності АТ «СЕНС БАНК» на квартиру, яка є предметом спору. Між позивачем та ОСОБА_4 не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також відсутні в іпотечному договорі посилання на наявність застереження і порівняння його статусу договору про задоволення вимог іпотекодержателя. ОСОБА_3 набула право власності на квартиру не за кредитні кошти, а на підставі свідоцтва про право власності на житло. Всі відповідачі проживають у вищезазначеній квартирі десятки років та іншого житла у них немає, отже виселення відповідачів без законних на те підстав призведе до втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. З огляду на зазначене, представник відповідачів просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду заяву в якій просив засідання проводити без участі банку, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачів в судове засідання з`явилася, просила засідання проводити без її участі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову в даній справі є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, яку позивач набув у власність згідно ст. ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що 01.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №2007/34-20/05 відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000 дол. США.

01.06.2007 року в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №2007/34-20/05 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір за реєстровим №1157, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковой І.І., відповідно до якого ОСОБА_3 як Іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності № 278109641 від 05.10.2021 року власником зазначеної квартири є АТ «Альфа-банк». Право власності виникло на підставі: іпотечного договору від 01.06.2007 року №1157. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 60764950 від 05.10.2021 року.

Відповідно до відомостей №А5-306329-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 17.11.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Листом від 06.12.2021 року. Вих. №DB12/10 АТ «Альфа-Банк» направило відповідачам на вищезазначену адресу вимогу про добровільне виселення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2007 року №14416520, реєстраційний номер об`єкта 18706609, адреса об`єкта: АДРЕСА_1 . Власник ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності свідоцтво про право на спадщину №2-1113/07.04.2007 року, видане Шостою Одеською державною нотаріальною конторою.

Згідно частини третьої статті 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору, всі мешканці зобов`язані, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника, добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, банк вказує на те, що проживання та реєстрація вказаних осіб у квартирі є перешкодою для реалізації банком своїх прав, як власника квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У той же час, положеннями статті 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції`від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16,роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі№ 6-197цс16 та від21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16,є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до АТ «Альфа-Банк» (АТ «СЕНС БАНК») останнє було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_3 , зокрема про наявність відповідних речових прав останньої, яка з 11.03.1988 року зареєстрована і проживає у спірній квартирі, а також членів її сім`ї. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Предмет іпотеки належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.04.2003 року по спадковій справі № 369/2002, зареєстрованого за реєстровим №2-113, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП ОМБТІ та РОН 28.04.2007 року у відповідності до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2007 року №14416520 за реєстраційним номером 18706609 за номером запису 322 в книзі 637пр-62 (п.1.1. договору Іпотеки).

Таким чином предметом іпотеки є квартира, яку придбано іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача і відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. ст. 5-10,12,13,81, 89, 128, 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.06.2023 року.

Суддя Я.В. Шестакова