ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/772/23 Головуючий суддя І інстанції Гаврилюк С. М.
Провадження № 22-ц/818/2237/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року, по цивільній справі № 639/772/23, за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідачам, які є споживачами вказаних послуг з теплопостачання. Відповідачі своїх обов`язків щодо оплати наданих послуг тривалий період часу не виконують, добровільно заборгованість не сплачують.

Відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі».

КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкові, відповідно до рішення Харківського міськвиконкому від 23.12.1998 № 1407 «Про призначення виконавців послуг у житловому фонді» зі змінами, внесеними рішенням від 30.09.2001 № 946.

На підставі вищевикладеного, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просило суд стягнути заборгованість за період з 01.01.2016 по 23.02.2022 у сумі 56338,90 грн, інфляційні втрати у сумі 7619,11 грн., три відсотки річних у сумі 1160,15 грн., та судовий збір.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року задоволено частково позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.01.2016 по 23.02.2022 у сумі 56338 грн 90 коп та інфляційні втрати у сумі 7549 грн 08 коп, три відсотки річних у сумі 1150 грн 77 коп за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 включно. Відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 70,03 грн та трьох відсотків річних у розмірі 9,38 грн за період з 24.02.2022 по 28.02.2022 включно. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2680,78 грн, в рівних частках по 1340 (одну тисячу триста сорок) грн 39 коп з кожного (а.с.30-33).

03.08.2023 ухвалою суду задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року по цивільній справі № 639/772/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.86-89).

У додаткових поясненнях поданих до суду 01.09.2023 представник позивача Вініцький М.В., який діє на підставі довіреності, щодо застосування строку позовної давності за заявою відповідачів, посилався на запровадження на території України з 12 березня 2020 року до 30.06.2023 року карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та відповідно до п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З позовною заявою до суду позивач звернувся 16.02.2023 у період запровадження карантину, отже, на думку сторони позивача, період заборгованості з 12.03.2017 по 23.02.2022 не виходить за строки позовної давності. Окрім того, незважаючи на відсутність письмового договору з КП «ХТМ», відповідачі є споживачами послуг централізованого теплопостачання, та мають за них сплачувати. Скарг та заяв на якість отриманих послуг від відповідачів до позивача не надходило.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.09.2023 було частково задоволено позовні вимоги.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рахунок заборгованість за послуги теплопостачання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 47738 грн 73 коп. та інфляційні втрати у сумі 4235 грн 64 коп., три відсотки річних у сумі 1150 грн 77 коп. за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 включно.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.01.2016 по 01.04.2017 у розмірі 8600,17 грн, інфляційних втрат у розмірі 3383,47 грн та трьох відсотків річних у розмірі 9,38 грн за період з 24.02.2022 по 28.02.2022 включно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1094 грн 81 коп.

Компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1094 грн 81 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі проситьскасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» в задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

Вказала, що суд зобов`язаний застосувати строк позовної давності за заявою сторони у спорі та якщо позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності без поважних причин пропуску, то наслідками такого пропуску є відмова у позові у зв`язку зі спливом позовної давності відповідно до приписів ст.267 ЦК України (постанова ВП ВС від 21.08.2019р. по справі №911/3681/17). Враховуючи положення п.18 Постанови №630 місячний розрахунковий період та сплата 20-го числа, наступного за розрахунковим, а також днем звернення до суду (16.02.2023 року), право на звернення до суду про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання виникло у позивача ще 21.02.2016 року. Таким чином, перший трирічний строк для звернення до суду для стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 21.02.2016 по 20.02.2019 р. сплинув ще 20.02.2019 року. Позовна давність за вказаний період сплила станом на 02.04.2020 року, тобто це відбувалось ще до введення карантину, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду та втратив його. Суд першої інстанції не врахував, що Законом України №540-1Х продовжуються тільки ті строки позовної давності, які не минули до введення карантину, тобто в період із 02.04.2020 року та до останнього дня карантину включно.

Вважає також, що пропущений строк позовної давності в цілому за період з 01.01.2016 по 16.02.2020 року ( до 02.04.2020 року, тобто до введення карантину) . Сума заборгованості за цей період період не підлягає стягненню та складає відповідно до розрахунків -34.622,44 грн. Стягненню підлягає , якщо позивач доведе та суд встановить обгрунтованими позовні вимоги позивача, заборгованість за період з 17.02.2020 року по 23.02.2022 року у сумі -21.716,46 грн.

Зауважує, що стосується вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних від простроченої суми, то вони також не підлягають задоволенню в силу необгрунтованості основної заборгованості за послуги з теплопостачання. Суд першої інстанції, стягуючи заборгованість частково поза межами строків позовної давності посилався на те, що внаслідок впровадження карантинних обмежень строки були зупинені. Із впровадженням карантину строки були дійсно зупинені. Але надалі, їх автоматичне зупинення припинилось з 06.08.2020р. і сторона, яка вважала за необхідне подовжити строки, згідно з діючими зараз нормами законодавства повинна довести, що її пропущення строків обумовлено саме карантинними обмеженнями. Якими карантинними обмеженнями зумовлене пропущення строків позовної давності зі сторони теплопостачального підприємства, незрозуміло. КП «Харківські теплові мережі» є комунальним підприємством, його діяльність на період карантину не припинялась, воно працювало. Жодних доказів того, що всі його працівники були відправлені у відпустку через карантин і підприємство було закрите під час карантину Позивачем не надано. Тому у суду першої інстанції не було жодних підстав для посилання на пропущення позивачем строків позовної давності саме через карантинні обмеження. такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. При вирішенні питання про продовження Позивачу строків позовної давності через коронавірусні обмеження судом першої інстанції не була врахована правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 27.05.2021р. по справі № 826/7786/17, провадження № К/9901/10190/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № П/9991/590/12 про те, що строк подовження процесуальних строків, пов`язаний з карантином, був закінчений ще 06.08.2020. І що з цього моменту щоб продовжити процесуальні строки через карантинні обмеження, сторона повинна довести, що саме карантинні обмеження вплинули на пропущення нею строків, чого Позивачем у даній справі доведено не було.

Зазначила, що у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь Позивача заборгованості за оплату послуг теплопостачання у розмірі 8600,17 грн. за період з 01.01.2016 по 01.04.2017 року з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.09.2023р. Відповідач 2 згоден. У цій частині Відповідач 2 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачі належним чином не виконували обов`язки щодо оплати комунальних послуг, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості за комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Оскільки має місце заборгованості щодо оплати комунальних послуг наявні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03.01.2023 та Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова, складеної на запит суду 13.03.2023 (а.с.3,22), та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «Харківські теплові мережі».

Особистий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_2 .

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно із Законом Україні «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальних послуг (виконавець), і фізичної та юридичного особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Так, положення ст. ст. 68, 162 Житлового Кодексу України, Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення зобов`язують наймача (орендаря) та власника житлового приміщення сплачувати житлово-комунальні послуги.

Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

У свою чергу заявник щомісяця направляє споживачам рахунки за послуги теплопостачання із зазначенням нарахувань за надані послуги та суми боргу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пп. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку сплачувати надані послуги.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року.

З наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідачів за користування житлово-комунальними послугами за період з 01.01.2016 по 23.02.2022 становить 65118,16 грн.

Обґрунтування зазначеної заборгованості міститься у розрахунку, де зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачу послуг, їх вартість, згідно встановлених тарифів, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачами було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності при перегляді судом першої інстанції заочного рішення суду від 29.03.2023 (а.с.49-51).

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду 16.02.2023 з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2016 по 23.02.2022.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України установлено карантин з 12.03.2020, дію якого неодноразово продовжено.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 року №1423 дію карантину продовжено до 30.04.2023 року, а постановою КМУ від 25.04.2023 року №383 до 30.06.2023 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільний кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Враховуючи, що КП «Харківські теплові мережі» звернулось з вказаним позовом 26.05.2023, тобто під час дії карантину, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах позовної давності позивач має право на стягнення заборгованості по оплаті наданих послуг, обов`язок сплати якої настав з 02 квітня 2017 року.

Правова позиція щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі №926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21, які колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі, які є аналогічною за обставинами у цьому питанні.

Отже, у даних спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, в силу пунктів 12,19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову (16.02.2023) не спливла.

Суд першої інстанції вірно відмовив у позовних вимогах за період з 01.01.2016 по 01.04.2017 , оскільки трирічний строк позовної давності до позовних вимог за вказаний період сплив.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за заявою відповідача суд першої інстанції правильно застосував позовну давність до цих спірних правовідносин, та з урахуванням приписів пунктів 12,19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, стягує з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги теплопостачання за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 47738,73 грн, та відмовив у задоволенні позовних вимог поза межами строку позовної давності за період з 01.01.2016 по 01.04.2017 включно у розмірі 8600,17 грн.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625 ЦК України.

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01.02.2020 по 28.02.2022 на адресу: АДРЕСА_2 боржникам нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 7619,11 грн та 3% річних у сумі 1160,15 грн. (а.с.6).

Постановою КМУ від 05.03.2022 № 206, яка застосовується з 24.02.2022, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі.

Суд, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 234/3840/15-ц.

Отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 24.02.2022 по 28.02.2022 включно не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за допомогою модулю «Ліга Закон» судом встановлено, що інфляційні втрати з лютого 2020 по лютий 2022 становить 4235,64 грн, 3% річних за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 становить 1406,21 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 1160,15 грн. за період з 01.02.2020 по 28.02.2022, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог, суд дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідачів за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 інфляційних втрат у розмірі 4235,64 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 1150,77 грн. = (1160,15 (заявлена до стягнення сума) - 9,38 (3% річних за період з 24.02.2022 по 28.02.2022).

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3383,47 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 9,38 грн. за період з 24.02.2022 по 28.02.2022 включно не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення на користь позивача з відповідачів солідарно заборгованості за послуги теплопостачання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 47738,73 грн. та інфляційних втрат у сумі 4235,64 грн., трьох відсотків річних у розмірі 1150,77 грн. за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 включно, а всього 53125,14 грн

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за надані послуги.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з теплопостачання та підігріву води.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання та підігріву води, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, тому відповідно до ст.. 11 ЦК України у них виникли зобов`язання за них сплачувати, а отже позовні вимоги є обґрунтованими.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Н.П.Пилипчук.