Справа № 357/2845/23
Провадження № 2/357/1283/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 червня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Пустової Ю. В., Сокур О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дітей, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Відповідач), з листопада 2007 року жили однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка.

За час спільного життя у Позивача та Відповідача народились спільні діти, сини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження № 506, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис про народження № 1522.

Так як, сім`я виникає на основі союзу двох рівноправних особистостей, у якому найважливіше значення мають міжособистісні стосунки, тому Позивач вважає, що беззастережною моральною цінністю і метою сімейних стосунків є наявність емоційно- духовної близькості (любові), психологічної солідарності між подружжям, батьками і дітьми. Психологічну солідарність, як і позитивний психологічний мікроклімат у родині, забезпечують дотримання у стосунках головних цінностей подружнього життя, балансу влад і обов`язків, принципів гуманістичної етики, правил світського етикету тощо.

В зв`язку з відсутністю між Позивачем та Відповідачем вище перерахованих доктрини сімейних відносин спільне життя між ними не склалось.

Позивач та Відповідач, без взаємних образ та суперечок, прийшли до спільного рішення про розірвання їх союзу, і вже з вересня 2015 року сім`ї не існує, кожен окремо спланував своє особисте життя.

Після припинення відносин діти проживали разом з Відповідачкою, спочатку в квартирі матері Відповідачки, а в березні 2016 Відповідачка сама привела дітей до Позивача і залишила дітей з ним, аргументуючи це тим, що вона не змозі виховувати та доглядати за дітьми.

Після надання Позивачем, наприкінці 2018 року, Відповідачу коштів на придбання квартири (домовленість після припинення сімейних відносин між Позивачем та Відповідачем, щодо придбання майна Відповідачу), діти були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Від дня народження кожного із синів, Позивач приймав та приймає активну участь в житті дітей. Позивач з березня 2016 року повністю опікується інтересами синів, піклується про них, турбується про їх здоров`я, займається їх вихованням та розвитком. З березня 2016 року, після того як мати синів привезла дітей до Позивача зі словами: «краще хлопцям чим з тобою не буде», діти стали постійно проживати з Позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , який продовж останніх 7 років самостійно опікується синами. Позивач відвідує з дітьми лікарів (при потребі), знає про всі їх пріоритети у виборі додаткових зайняттях та вподобання дітей в їх захопленнях.

Мати дітей самоусунулась від виконання ролі матері в житті дітей, в якийсь час відчувався депресивний стан в її поведінці. Починаючи з 2019 року мати дітей (Відповідач) виключно сама зв`язується з Позивачем, щоб дізнатись про життя дітей, однак зв`язатись Позивачу з Відповідачем з кожним разом стає все складніше та складніше. Відповідач, то не відповідає на дзвінки, то мобільний зв`язок знаходиться по за зоною досяжності.

Зазначає, що при останній розмові в січні 2023 року, Відповідач в телефонному режимі повідомила Позивачу, що має бажання забрати дітей, так як має плани облаштувати своє життя за кордоном.

Позивач не погоджується з позицією Відповідача, просто змінювати життя дітей, їх уклад життя, лише при зміні бажань Відповідача почати нове життя чи тому, що так сьогодні бажає Відповідач, апелюючи своїм материнством.

Позивач є фізичною особою-підприємцем, має стабільний дохід, проводить господарську діяльність за напрямками: 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 63.11 Оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я; 85.59 Інший вид освіти. Обсяг доходу Позивача за 2021 рік становив 954 089, 00 грн., за 2022 рік становить 652 345,00 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб та податковими деклараціями за 2021 - 2022 роки.

Позивач є власником двох квартири, що підтверджується договорами купівлі- продажу: від 30.01.2007 року квартири АДРЕСА_3 ; від 09.06.2022 року квартири АДРЕСА_4 . Дані квартири технічно між собою об`єднанні в одне житлове приміщення.

Позивач працює здебільше вдома, в квартирі Позивач облаштував собі робочий кабінет, має усі необхідні передумови для утримання та виховання синів самостійно та має усі можливості забезпечити дітям гармонійний розвиток, що і робить продовж життя років. Позивач має вищу освіту за фахом - психологія. На даний час є практикуючим психотерапевтом, позитивно характеризується, за допомогою лікарів психіатра та нарколога не звертався, до кримінальної відповідальності не притягується, незанятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

В квартирах які належить Позивачу одноособово (№9, №10), де Позивач та сини проживають разом, створені необхідні умови для проживання дітей, сини мають кожен окрему кімнату, в якій є місце для сну та відпочинку, для підготовки до уроків, діти мають безліч іграшок та дитячу літературу. У Позивача сильний психологічний контакт із синами, прив`язаність один до одного. Проживання дітей разом із Позивачем відповідає їх інтересам, адже, він має можливість забезпечити синам належні умови для проживання, повною мірою займатися їх вихованням, чого Відповідач забезпечити не може. Разом з тим, Позивач жодного разу не чинив жодних перешкод для спілкування Відповідача із синами і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через розірвання стосунків батьками не були позбавлені піклування матері.

Зауважує також те що, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на території країни воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, для убезпечення життя дітей, Позивач з синами 07.03.2022 року виїхали до м. Тернопіль, де з 10.03.2022 року Позивач з синами були поставлені на облік, як переміщенні особи з території ведення активних бойових дії.

Просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати залишити за Позивачем ( а. с. 1-7 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2023 року ( а. с. 55) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

15 березня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 60 ).

30 березня 2023 року за вх. № 13895 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 63).

Згідно отриманої інформації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 28.01.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 03 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 27 квітня 2023 року ( а. с. 64-65 ).

25 квітня 2023 року за вх. № 18415 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 зазначила, що прийняття судом рішення про визначення місця проживання їхніх дітей, покладалася на розсуд суду з дотриманням норм Закону і з врахуванням інтересів дітей ( а. с. 78-79 ).

Окрім того, у відзиві на позовну заяву остання зазначила, що вона дійсно підтверджує і не заперечує, що їх діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з березня 2016 року постійно проживають з батьком за адресою: АДРЕСА_2 , Позивач повністю опікується інтересами синів, піклується про них.

В силу своєї трудової зайнятості та постійними довготривалими відрядженнями в інші міста, вона самотужки не має можливості опікуватись дітьми, тому вони разом з Позивачем, батьком дітей, прийняли спільне рішення ще в 2016 році, що діти будуть проживати разом з ним. Вона підтримувала та підтримую зв`язок та стосунки з дітьми, по можливості проводить з ними час та відпустку, від своїх дітей не відмовляється і не відмовиться ніколи.

Через військову агресію та введений військовий стан в країні, вона дійсно в січні 2023 року наполягала на тому, щоб діти виїхали разом з нею до Нідерландів, де вона вже має право проживання до 04.03.2024 року, а також має трудовий контракт.

Вона також ставила перед Позивачем питання, щоб вона змогла забрати старшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до Нідерландів для його навчання та змоги згодом вступити сину в закордонний вуз, однак Позивач категорично відмовив їй. З 02.01.2023 року вона працює офіційно в Нідерландах і має змогу опікуватись дітьми.

Ухвалою суду від 27 квітня 2023 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 травня 2023 року ( а. с. 91-92 ).

Розгляд справи по суті двічі викладався за клопотаннями представника позивача ( а. с. 96-97, 101-103 ), останнього разу, відкладено розгляд справи на 27.06.2023 року ( а. с. 101-103 ).

16 червня 2023 року за вх. № 26785 судом отримано рішення виконавчого комітету БМР № 488 від 13.06.2023 року про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору стосовно визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 й ОСОБА_4 .

В судове засідання позивач не з`явився, представником позивача - адвокатом Любченко Н.Ю. подано заяву, отримана судом 27.06.2023 року за вх. № 28406, в якій просила справу слухати без участі позивача та його представника. Просила позов задовольнити в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином у відповідності до вимог ЦПК України, однак відомості про її належне сповіщення на адресу суду не повернулися.

Однак, судом враховано ту обставину, що відповідач знаходиться за межами території України, про що останньою зазначалося у відзиві на позовну заяву.

Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, 27.06.2023 року за вх. 3 28400 судом від представника ОСОБА_6 , яка діє на підстав довіреності отримано заяву, в якій просила розглядати справу у відсутності третьої особи. При ухваленні судового рішення, просилили брати до уваги рішення Виконавчого комітету.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Так, судові повітки направлялися відповідачу на відому адресу суду, згідно отриманої інформації з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 63).

Як вбачається з матеріалів справи, на попереднє засідання ( 27.04.2023 року ), відповідач отримала особисто судову повістку, але відомості про отримання судової повістки на 27.06.2023 року, суд не отримав.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ).

Як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 обізнана про наявність на розгляді в суді вищевказаної цивільної справи, оскільки особисто отримала ухвалу судді від 03.04.2023 року про відкритті провадження, позовну заяву з додатками та судову повістку на 27.04.2023 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 94 ).

Окрім цього, 25.04.2023 року відповідач зверталася до суду з відзивом на позовну заяву ( а. с. 78-79 ).

Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ).

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До того ж, відповідач звертаючись з відзивом на позовну заяву позивача, висловила свою позицію стосовно позовних вимого останнього.

Окрім цього, у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначала, що вона на даний час перебуває у відпустці до 05.05.2023 року, тому бути присутньою на судових засіданнях не має змоги, просила розглянути справу без її присутності.

Інших заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка.

За час спільного життя у сторін по справі народились спільні діти, сини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в матеріалах справи свідчать свідоцтва про народження останніх ( а. с. 21, 22 ).

Встановлено, що сторони по справі припинили стосунки та проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка.

З наявних в матеріалах справи Витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ( а. с. 18 ), його діти ОСОБА_4 , 21.02.2010 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 19, 20 ).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначав, що діти тривалий час проживають разом з ним, тому просив визначити місце їх проживання.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Так, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2016 року проживають разом з батьком, про що не спресовано відповідачем, а навпаки підтверджено, про що зазначено останньою у відзиві на позовну заяву ( а. с. 78-79 ).

У вказаному відзиві зазначено, що в силу своє трудової зайнятості та постійними довготривалими відрядженими в інші міста, вона самотужки не мала можливості опікуватись дітьми, тому вони разом з позивачем, батьком дітей, прийняли спільне рішення ще в 2016 році, що діти будуть проживати разом з ним. Вона підтримувала та підтримує зв`язок та стосунки з дітьми, по можливості проводить з ними час та відпустку.

Також, з вказаного відзиву вбачається, що відповідач працює офіційно в Нідерландах, має трудовий контракт та має право на проживання до 04.03.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Окрім цього, у відзиві на позовну заяву, відповідач при прийнятті рішення посилалася на розсуд суду з дотриманням норм Закону і з врахуванням інтересів дітей.

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

У зв`язку із введенням воєнного стану в країні, постійних повітряних тривог, для забезпечення життя та здоров`я дітей, судом вирішено не викликати дітей в судове засідання для з`ясування їх думки стосовно визначення місця їх проживання та їх прихильності до кожного з батьків.

Однак, судом враховано рішення виконавчого комітету БМР Київської області від 488 від 13.06.2023 року, в якому органом опіки та піклування зазначено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 подали службі у справах дітей особисті заяви про їх бажання проживати разом із батьком.

Вказане питання на комісії розглядалося в присутності батька дітей ОСОБА_1 . Мати дітей ОСОБА_2 була повідомлена засобами електронного зв`язку про час і місце проведення засідання комісії ( 24.05.2023 року ), однак не з`явилася на засідання у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Після з`ясування всіх обставин та ознайомившись з матеріалами судової справи, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку вважати доцільним визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із їх батьком ОСОБА_1 .

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, має стабільний дохід, проводить господарську діяльність за напрямками: 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 63.11 Оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я; 85.59 Інший вид освіти. Обсяг доходу позивача за 2021 рік становив 954 089, 00 грн., за 2022 рік становить 652 345,00 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб та податковими деклараціями за 2021 - 2022 роки ( а. с. 23-25, 26-27 ).

Так, позивач є власником двох квартири, що підтверджується договорами купівлі- продажу від 30.01.2007 року квартири АДРЕСА_3 та від 09.06.2022 року квартири АДРЕСА_4 ( а. с. 30, 37-40 ). Дані квартири технічно між собою об`єднанні в одне житлове приміщення ( а. с. 33-36, 42-45 ).

З рішення виконавчого комітету БМР Київської області від 488 від 13.06.2023 року вбачається, що під час обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 ( акт обстеження від 03 травня 2023 року, складений працівниками служби у справах дітей БМР ) та в ході проведення оцінки потреб його сім`ї встановлено, що за вищевказаною адресою створені умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дітей.

З витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 17.02.2023 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває ( а. с. 46 ).

З наявної в матеріалах справи копії диплому про перепідготовку НОМЕР_1 , видано 20.07.2015 року на ім`я ОСОБА_1 , останньому присвоєно кваліфікацію психолога ( а. с. 48 ).

Встановлено, що діти ОСОБА_5 , 2008 року народження та ОСОБА_4 , 2010 року народження є учнями 8-А та 7-Б відповідно, Білоцерківського академічного ліцею «Вектор-гімназії № 18» БМР Київської області з 01.09.2015 року та 01.09.2016 року відповідно, по теперішній час ( а. с. 47 ).

З довідки ФОП ОСОБА_7 «Школа англійської мови» вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно являються студентами школи з листопада 2019 року до сьогодні. За вищевказаний період оплату за послуги вивчення англійської мови здійснює батько ОСОБА_1 ( а. с. 49 ).

З характеристики, виданої головою ОСББ «Шалем» на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що останній характеризується позитивно. ОСОБА_1 проживає з 2016 року з двома дітьми, двома синами. За весь цей час, з 2010 року зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї з дітьми, так і в спілкуванні з сусідами. ( а. с. 50 ).

У висновках Верховного Суду, висловлених в постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 477/253/19, зазначено, що суд не може передати дитину на проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.

Суд, може відмовити матері / батьку в позові щодо визначення місця проживання дитини з нею / ним, якщо новий чоловік / дружина не налагодили відносини з дитиною, оскільки останній доведеться адаптуватися до нового соціального середовища, що може негативно вплинути на її психологічний стан.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, провадження № 61- 15091св19.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18).

Сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що узгоджується з правовою позицією, яка була викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, провадження № 61-1612св19.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дітей з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню їх інтересів, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю матиме більш позитивний вплив на них, ніж залишення їх проживати разом із батьком у звичному для них середовищі, що є підставою для визначення місця проживання дітей з батьком.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, провадження № 61-14486св21.

Окрім того, судом враховану і ту обставину, що з вертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач в ній зазначала, що при прийнятті судом рішення про визначення місця проживання їх дітей, просила прийняти рішення на розсуд суду з дотриманням норм Закону і з врахуванням інтересів дітей.

Як зазначено вище, діти виявили бажання проживати разом з батьком, про що зазначено в рішенні виконавчого комітету БМР Київської області від 488 від 13.06.2023 року.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку про необхідність визначення місця проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком, оскільки саме проживання з батьком буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, оскільки зібрані у справі докази з урахуванням думки дітей і висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дітей з батьком найкраще забезпечить їх інтереси.

Крім того, як встановлено під час розгляду даної справи, діти проживають з батьком тривалий час в атмосфері любові, турботи, захисту, батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що не було спростовано з боку відповідача.

В даному випадку, зміна місця проживання дітей, спричинить порушення стійких, усталених зв`язків з оточенням і звичайним середовищем не буде відповідати найкращим їх інтересам.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, провадження № 61-6271св19.

В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Зазначена правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20.

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дітей є такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН2472 від 14.03.2023 року ( а. с. 8 ).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, тому відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати при зверненні до суду.

Однак, в позовній заяві, з якою останній звернувся до суду, позивач просив судові витрати залишити за ним ( а. с. 7 ).

Тому, суд приходить до висновку про можливість понесені судові витрати позивачем при звернені до суду залишити за останнім.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 141, 161 СК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 80-83, 89, 133, 141, 187, 210, 211, 247, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дітей, - задовольнити.

Визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_8 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 16.06.2000 року МВ Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_4 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Павла Скоропатського, буд. 8, ).

Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов