КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року місто Київ.

Справа №759/18505/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17025/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року (ухвалено у складі судді П`ятничук І.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту

ВСТАНОВИВ

Представник позивача ОСОБА_2 яка діє в інтересах ОСОБА_1 25.09.2023 року звернулась з позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 28 жовтня 2023 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, такою, що винесена без дослідження та врахування всіх доказів, які містяться в матеріалах справи в їх сукупності, з порушенням норм матеріального права, неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не роз`яснив, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, що є грубим порушенням норм процесуального законодавства. Зазначає, що суд вважав, що арешт спірного нерухомого майна належить до спадкової маси, хоча це не відповідає дійсності.

Вказує, що позивач не повинен був подавати скаргу задля оскарження постанови виконавця, оскільки виконавче провадження завершене. Звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних відносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 11 січня 2023 року № 686/26138/18 створено правову позицію, відповідно до якої позовну вимогу про звільнення з-під арешту необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги.

Вислухавши думку представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що не убачається підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження, оскільки згідно змісту поданої позовної заяви, вбачається, що арешт накладався на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, який не був скасований під час закінчення виконавчого провадження .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду натаке:

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21), Верховний Суд зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що законодавець надав можливість зняття арешту у випадку закритого виконавчого провадження лише через звернення з позовом є помилковими. Не зважаючи на те, що виконавче провадження закрито. Виконавець, закінчуючи виконавче провадження був зобов`язаний вчинити дії, щодо зняття арешту, а якщо він цього не зробив то такі дії можуть бути оскаржені в порядку подачі скарги. Арешт накладено на майно ОСОБА_1 саме як на майно боржника у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про не роз`яснення судом першої інстанції, до якої юрисдикції слід звернутись позивачу, спростовується матеріалами справи. Судом першої інстанції роз`яснено позивачу право на оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, не приймаються апеляційний судом, оскільки обставини справ не є аналогічними. У вказаній постанові розглядалось питання про арешт майна осіб, які не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як власники майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому, а їм. Тоді як у даній справі ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні.

Посилання на висновки постанови Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №686/26138/18 не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки стосуються питання строку позовної давності, а не питання порядку розгляду питання про скасування арешту, накладеного у виконавчому провадженні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції повно з`ясувавши обставини справи, надав вірну правову оцінку спірним правовідносинам та дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська