РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

19 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулась в суд з заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивує тим, що 17 травня 2023 року ОСОБА_3 прийшов до її квартири за адресою: АДРЕСА_1 та вчинив діяння психологічного та фізичного насильства, що виражались у словесних образах, лайці, приниження, погрозах фізичної розправи, залякуванні, штовханні.

Вона викликала поліцію та пояснила, що до неї та до дітей застосовується домашнє насильство.

30 вересня 2021 року вона звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою до ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року заяву було задоволено частково.

Після зазначеного рішення суду ОСОБА_3 продовжує тероризувати та залякувати її сім`ю.

ОСОБА_3 з січня 2014 року не проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Останній є її колишнім чоловіком.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано.

У провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувають справи про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 почав їй погрожувати, вчиняти сварки та гуркотіти у вхідні двері квартири. Зазначає, що їй страшно вийти на вулицю, оскільки він пообіцяв її побити.

17 травня 2023 року вона звернулась до поліції із заявою про кримінальне правопорушення.

Просить суд ухвалити рішення, яким застосувати до ОСОБА_3 обмежувальний припис вигляді заборони наближатися на відстань до 100 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.

Заінтересована особа у судовому засіданні зазначив, що заява не підлягає задоволенню. Пояснив, що заява не мотивована і не підтверджена жодним належним та допустимим доказом на підтвердження вчинення ним домашнього насильства щодо ОСОБА_2 . Пояснив, що 17 травня 2023 року він приїхав до квартири АДРЕСА_2 з метою забрати свої речі. Він був разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та адвокатом Борковим С.П. Він відчинив двері своїм ключем, у квартирі в той момент знаходилась його невістка, а потім приїхав його син. Заявника у квартирі не було, він з нею не спілкувався та ніякої фізичної чи моральної шкоди не заподіював.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, покази свідків, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1987 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Заявник посилається на те, що дії ОСОБА_3 щодо неї спрямовані на психологічне та фізичне насильство до неї і з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 3 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

На підтвердження вимог заяви ОСОБА_2 посилається на покази свідків та письмові докази.

Свідок ОСОБА_6 у суді показала, що вона знає обох сторін, вона є їх невісткою, з 2007 року одружена з їх сином. 17 травня 2023 року вона була присутня у квартирі з донькою. ОСОБА_3 почав стукати та дзвонити в двері. Він зайшов до квартири з адвокатом та донькою. Почав говорити, що він вижене з квартири, оскільки вона йому належить. Фізичного впливу зі сторони ОСОБА_3 не було. За викликом приїхала поліція, працівники якої після розмови порадили звернутися до суду та поїхали. У її присутності заявник з заінтересованою особою не розмовляли. За останні 2 роки був ще один конфлікт, коли ОСОБА_3 приїхав до квартири та в той час там перебувала ОСОБА_2 . Він сварився, кричав та погрожував, оскільки його не пускали до квартири.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що сторони є його батьками. 17 травня 2023 року він приїхав з роботи до квартири приблизно о 17-18 годині, де вже був адвокат. Адвокат сказав, що вони мають право заселитись у квартиру. Потім ОСОБА_3 вийшов з квартири, їх дитина була дуже налякана. Приїхала поліція, вони поговорили та поліція поїхала. У його присутності 17 травня 2023 року конфлікту між батьками не було. Конфлікт між ними мав місце приблизно півтори роки тому, коли батько погрожував матері по телефону, тому що вона не пускала його до квартири.

У матеріалах справи міститься відповідь Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 30 березня 2021 року, з якої вбачається, що з приводу звернення ОСОБА_2 було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду з ОСОБА_3 щодо недопущення протиправної поведінки, вчинення правопорушень та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства України.

З відповіді Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 07 червня 2023 року вбачається, що звернення з приводу ймовірного домашнього насильства ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 розглянуто, обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено. З ОСОБА_3 проведена бесіда про відповідальність за вчинення домашнього насильства та роз`яснено норми законодавства України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

З показів свідків вбачається, що вони не були присутні під час конфліктних ситуацій між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Будь-яких доказів безпосереднього конфлікту між заявником та ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за фактом домашнього насильства не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства матеріали справи не містять.

Таким чином, заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

З заяви вбачається, що між заявником та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу поділу спільного майна та права користування квартирою, у якій обоє зареєстровані, і ОСОБА_3 відмовляється добровільно знятися з реєстрації, що стало підставою для звернення заявника до суду з відповідними позовами.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Таким чином, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно неї, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

З огляду на наведене, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 1-3, 7, 15, 18, 19, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 272, 293, 3501-3508 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), заінтересована особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про видачу обмежувального припису.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26 червня 2023 року.

Суддя: