Справа № 465/2919/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/811/3915/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника АТ «Державний експертно-імпортний банк України» - Ільїнової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 березня 2018 року,-

встановив:

у травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» укладено кредитний договір № 6013V3 від 29 листопада 2013 року зі змінами та доповненнями, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» надає Приватному акціонерному товариству «Галичина» кредит у формі овердрафт з лімітом овердрафту в сумі 12 000 000 грн. з кінцевим терміном погашення кредиту 27 листопада 2014 року, а Приватне акціонерне товариство «Галичина» зобов`язується повернути овердрафт зі сплатою процентів за користування овердрафтом 16% річних, а з 14.02.2014 року - 20,5% річних та сплатою інших платежів, визначених договором.

Стверджує, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», Приватним акціонерним товариством «Галичина» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 6013Р11 від 29.11.2013 року, за яким ОСОБА_1 поручається перед Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» за виконання Приватним акціонерним товариством «Галичина» свого обов`язку за кредитним договором.

Зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством «Галичина» зобов`язань за кредитним договором станом на 30 квітня 2015 року виникла заборгованість у сумі 9 580 472,28 грн., яка складається з: 6 402 443,18 грн. - заборгованості за овердрафтом; 109 700, 13 грн. - процентів за овердрафтом; 1 337 387,01 грн. - пені за несвоєчасне погашення овердрафту; 1 904,17 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів за овердрафтом; 257,88 грн. - пені за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом; 101 948,01 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту; 1 624 676,86 грн. - втрат від інфляцій в зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту; 112,36 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом; 1 562,86 грн. - втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом; 14,20 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом; 465,62 грн. - втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом.

Вказує, що банк скерував позичальнику претензію № 060-09/773 від 06.03.2015 року та поручителю вимогу № 060-09/776 від 06.03.2015 року про сплату ними простроченої заборгованості, однак заборгованість в повному обсязі не погашена.

З наведених підстав, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором № 6013V від 29 листопада 2013 року в розмірі 13 712 958,63 грн., що включає: 6 399 421,28 грн. - заборгованість за овердрафтом; 2 779 086,78 грн. - проценти за овердрафтом; 1 337 387,01 грн. - пеня за несвоєчасне погашення овердрафту; 1 904,17 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів за овердрафтом; 257,88 грн. - пеня за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом; 211 351,94 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту; 2 935 378,93 грн. - втрат від інфляцій в зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту; 6318,35 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом; 41 372,47 грн. - втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом; 14,20 грн. - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом; 465,62 грн. - втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 березня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором 13712958,63 грн., що складається з: заборгованості за овердрафтом 6 399 421,28 грн.; процентів за овердрафтом 2 779 086,78 грн.; пені за несвоєчасне погашення овердрафту 1 337 387,01 грн.; пені за несвоєчасну сплату процентів за овердрафтом 1 904,17 грн.; пеня за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом 257,88 грн.; 3% річних у зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту 211 351,94 грн.; втрат від інфляцій в зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту 2 935 378,93 грн.; 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом 6 318,35 грн.; втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом 41 372,47 грн.; 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом 14,20 грн.; втрат від інфляцій у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом 465,62 грн.

Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3 654, 00 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Квіткін Ю. М., покликається на те, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не отримував заяви про збільшення позовних вимог та розрахунок заборгованості, а відтак не міг належним чином захистити свої права, надати свої заперечення щодо збільшення позовних вимог, вчинити інші передбачені законодавством дії, зокрема скористатися правовою допомогою, заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи. Зазначає, що розрахунки інфляційних втрат є недостовірними, оскільки індекс інфляції розраховується на не кожна дату місяця, а в середньому на місяць і визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Вказує, що завищено розмір пені за один день, а відтак перевищено допустиму межу розміру нарахованої пені, встановленої ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а суд безпідставно не зменшив розмір пені. Вважає, що відсутні докази заборгованості з несвоєчасної сплати комісії за надання кредиту овердрафт, комісії за управління кредитом, комісії за користування овердрафтом протягом дня, комісії за зміну умов кредитного договору, комісії за заміну умов договору поруки, пені та штрафів. Наголошує, що позивач безпідставно продовжив нараховувати проценти за овердрафтом після закінчення строку кредитування, оскільки такий закінчився 07.11.2014 року з моменту скасування ліміту овердрафту. Просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Ільїнової І.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальником, ПрАТ «Галичина» порушено виконання зобов`язань за кредитом у формі овердрафт, тому наявні правові підстави для стягнення на користь банку заборгованості з поручителя ОСОБА_1 , який поручився за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, у тому числі пені, нарахованої на суму несвоєчасно погашених кредитних коштів, несвоєчасно сплачених процентів за користування кредитними коштами, комісії, трьох процентів річних, та інших платежів, передбачених умовами кредитного договору, і оскільки розрахунок заборгованості, нарахованої банком, відповідачем не спростовано, суд погодився з розрахунком заборгованості, наданим банком та дійшов висновку про задоволення позову АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся з позовом до поручителя ОСОБА_1 , як солідарного боржника, про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі процентів, комісії, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат за кредитним договором, укладеним 29.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» №6013V3.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 статті 509 та статті 11 ЦК України договір є підставою виникнення зобов`язань. Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Частиною першою статі 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 статті 1054 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Вказані норми про позику застосовуються до відносин за кредитним договором (частина 2 статті 1054 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 29 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» укладено кредитний договір №6013V3, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у формі овердрафт з лімітом овердрафту в сумі 12 000 000,00 гривень з кінцевим терміном погашення овердрафту 27.11.2014 (пункт 2.4 договору).

Зі змісту кредитного договору вбачається, що підпунктами 3.1.1, 3.1.2 кредитного договору передбачено, що тип процентної ставки за овердрафтом - фіксована, розмір процентної ставки за овердрафтом - 16% річних.

Підпункт 4.2.1 кредитного договору №6013V3, укладеного 29.11.2013 року передбачає, що у випадку зміни грошово-кредитної політики Національного банку України банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки за овердрафтом, визначеного у підпункті 3.1.2 цього договору. Про зміну розміру процентної ставки за овердрафтом, визначеного у підпункті 3.1.2 цього договору, укладається додаткова угода до цього договору.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до умов Додаткової угоди №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеної між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПрАТ «Галичина» 14 лютого 2014 року, до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеного між сторонами, пунктом 1 внесено такі зміни: підпункт 3.1.2 статті 3 Договору викладено в наступній редакції: «3.1.2. Розмір процентної ставки за овердрафтом: 20.5 (двадцять цілих п`ять десятих) % річних.

Тобто, Додатковою угодою №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеною між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПрАТ «Галичина» 14 лютого 2014 року, збільшено розмір процентної ставки за овердрафтом, і така угода була укладена лише між банком, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина».

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору кредит (овердрафт) надається позичальнику в межах ліміту овердрафту у безготівковій формі шляхом виконання протягом банківського дня платежів з поточного рахунку позичальника, зазначеного в кредитному договорі, згідно з платіжними дорученнями позичальника, в сумах, що перевищують фактичний залишок коштів позичальника, в межах ліміту овердрафту.

Судом першої інстанції встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: встановив за поточним рахунком овердрафт з лімітом 12000000,00 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками/довідками за рахунками позичальника, отримання коштів не заперечувалося.

Відповідно до пп. 9.2.2, 9.2.3 п. 9.2 ст. 9 кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати банку овердрафт, сплачувати проценти за овердрафтом, комісії та інші платежі за кредитним договором; здійснити погашення основного боргу (тобто фактичної суми заборгованості позичальника з овердрафтом на кожну окрему дату - ст. 1 кредитного договору), процентів за овердрафтом, комісій та інших платежів за кредитним договором у повному обсязі упродовж п`ятнадцяти календарних днів з дня відправлення банком позичальнику повідомлення про реалізацію банком права на скасування ліміту овердрафту у відповідності до пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 кредитного договору.

У зв`язку з наявністю у позичальника простроченої заборгованості перед банком за кредитним договором, недотриманням позичальником зобов`язань, встановлених пп. 9.2.18 п. 9.2 ст. 9 кредитного договору щодо забезпечення обсягу грошових надходжень на поточні рахунки позичальника в банку за період з 01.10.2014 до 15.10.2014, що підтверджується довідками про рух коштів позичальника по рахунках № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 за період з 01.10.2014 до 15.10.2014, та довідкою №115-70/28 від 13.01.2015 філії АТ «Укрексімбанк» у м. Сумах, у відповідності до пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, п.п. 9.2.3, 9.2.3.2, 9.2.3.3 п.п.9.2 ст. 9 кредитного договору банк скасував ліміт овердрафту за кредитним договором з 07.11.2014 (тобто з 16-го календарного дня відправлення банком позичальнику листа від 21.10.2014 №060-00/4436 з повідомленням про реалізацію банком права скасувати ліміт овердрафту за кредитним договором та вимогою виконання позичальником своїх грошових зобов`язань у повному обсязі).

Відповідно до пп. 6.4.3 п. 6.4 ст. 6, п.п. 9.2.3 п. 9.2 ст. 9 кредитного договору у разі скасування ліміту овердрафту відповідно до пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, позичальником має бути здійснене повне погашення овердрафту, процентів за овердрафтом, комісій та інших платежів за кредитним договором у повному обсязі у термін, з якого скасовується ліміт овердрафту.

Судом першої інстанції встановлено, що позичальник, в порушення пп. 6.4.3 п. 6.4 ст. 6, п.п. 9.2.3 п. 9.2 ст. 9 кредитного договору не повернув в повному обсязі кошти, строк погашення яких настав 06.11.2014, у зв`язку з чим банком 07.11.2014 наявну за овердрафтом заборгованість на суму 11 043 895,80 грн. перенесено на рахунок простроченої заборгованості за овердрафтом №0317, на який відповідно до п. 6.2 ст. 6 кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати погашення овердрафту, про що останнього повідомлено листом №060-09/4714 від 12.11.2014.

06.03.2015 банком скеровано претензію №060-09/773 позичальнику та вимогу №060-09/776 поручителю про сплату ними простроченої заборгованості позичальника за кредитним договором, проте позичальником лише частково погашено заборгованість за овердрафтом, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками про операції по рахунках простроченої заборгованості за овердрафтом за кредитним договором і станом на 22.05.2017 така становила 6 399 421,28 гривень.

Судом першої інстанції також встановлено, що Господарським судом Львівської області 06.07.2017 винесено ухвалу у справі №914/3734/15 про банкрутство позичальника, відповідно до якої, зокрема, визнано грошові вимоги АТ «Укрексімбанк» станом на 23.11.2015 на загальну суму 889 417 535,64 грн., в тому числі грошові вимоги за кредитним договором в розмірі 13848755,55 гривень, з яких 6399421,28 гривень - заборгованість за овердрафтом (кредитом).

За наслідками перегляду Львівським апеляційним господарським судом ухвали Господарського суду Львівської області 06.07.2017 у справі №914/3734/15 про банкрутство позичальника, суд у постанові від 22.11.2017 повністю погодився із висновками суду першої інстанції в частині загальної суми грошових вимог АТ «Укрексімбанк» та змінив лише черговість задоволення вимог АТ «Укрексімбанк» у справі про банкрутство позичальника.

Згідно з ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пп. 3.1.4 п. 3.1 ст. 3 кредитного договору проценти за овердрафтом нараховуються протягом усього строку користування овердрафтом на залишок основного боргу на кінець календарного дня на основі банківського року та сплачуються в строки, встановлені в п. 6. 6 ст. 6 кредитного договору.

Згідно з пп. 14.1.2 п. 14.1 ст. 14 кредитного договору у разі, якщо зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані, кредитний договір залишається чинним до дати повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 22.05.2017 позичальником не сплачено нараховані за кредитним договором проценти за овердрафтом в розмірі 2 779 086,78 гривень, комісію за управління кредитом, порядок нарахування та строки сплати якої встановлені в пп.3.2.2 п.3.2 ст.3 та п.6.8 ст.6 кредитного договору.

Згідно з п.10.2 кредитного договору у випадку невиконання (несвоєчасного виконання) позичальником будь-яких грошових зобов`язань, визначених кредитним договором, позичальник сплачує банку пеню, що нараховується на суму невиконаних (неналежним чином виконаних) зобов`язань з розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день виконання відповідних грошових зобов`язань.

Згідно з ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлення в кредитному договорі обов`язку сплачувати проценти за овердрафтом та наявність обов`язку у позичальника сплачувати банку неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не виключає сплату сум трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи, що проценти, встановлені в кредитному договорі, стосуються плати за користування кредитними коштами, неустойка (пеня, штраф) є видом забезпечення виконання зобов`язань, а ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлює проценти лише на випадок прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції погодився з розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем (з врахування збільшення розміру позовних вимог), згідно з яким станом на 22.05.2017 заборгованість становить: 13 712 958,63 гривень, що включає:

- 6 399 421,28 гривень - сума заборгованості за овердрафтом (кредитом);

- 2 779 086,78 гривень - проценти за овердрафтом (кредитом);

- 1 337 387,01 гривень - пеня за несвоєчасне погашення овердрафту (кредиту);

- 1 904,17 гривень - пеня за несвоєчасну сплату процентів за овердрафтом (кредитом);

- 257,88 гривень - пеня за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом;

- 211 351,94 гривень - 3 % річних у зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту (кредиту);

- 2 935 378,93 гривень - втрати від інфляцій в зв`язку з несвоєчасним погашенням овердрафту (кредиту);

- 6 318,35 гривень - 3 % річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом (кредитом);

- 41 372,47 гривень - втрати від інфляцій в зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за овердрафтом (кредитом);

- 14,20 гривень - 3 % річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом;

- 465,62 гривень - втрати від інфляцій в зв`язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитом.

Ухвалою судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року призначалася судово-економічна експертиза, за результатами проведення якої експертом Львівського НДІСЕ 25 липня 2022 року складено висновок №870, згідно з яким: 1. Дослідження поданих документів, в обсязі поданих документів, підтверджується відповідність наявного у справі розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» №6013V3 від 29 листопада 2013 року зі змінами та доповненнями, станом на 22.05.2017 року умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору №6013V3 від 29 листопада 2013 року з додатками та додатковими угодами до кредитного договору, діючим нормативним актам та методології. У зв`язку з відсутністю документів підтвердити відповідність вищевказаного розрахунку заборгованості за кредитним договором №6013V3 від 29 листопада 2013 року розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором не надається можливим. 2. Розрахунок заборгованості станом на 22.05.2017 року, наданий ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», відповідає умовам укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» кредитного договору №6013V3 від 29 листопада 2013 року з додатками та додатковими угодами до кредитного договору, діючим нормативним актам та методології».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що виконання позичальником ПрАТ «Галичина» зобов`язань за кредитним договором №6013V3 від 29.11.2013 року було забезпечено договором поруки, укладеним між кредитором ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», поручителем ОСОБА_1 та позичальником ПрАТ «Галичина», і оскільки позичальник зобов`язань за цим кредитним договором не виконав, позичені кошти, нараховані проценти, пеню, комісію банку не повернув, то такі підлягають стягненню з поручителя ОСОБА_1 , як з солідарного боржника.

Матеріалами справи підтверджується, що 29 листопада 2013 року між кредитором ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», поручителем ОСОБА_1 та позичальником ПрАТ «Галичина» було укладено договір поруки № 6013Р11.

В підпункті 2.1.5 пункту 2.1 статті 2 договору поруки зазначено, що поручитель підтверджує те, що він ознайомлений з умовами кредитної угоди (включаючи всі додатки до кредитної угоди, що є чинними на дату укладення цього договору), укладеної між кредитором і позичальником, поінформований про фінансово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов`язки згідно з цим договором.

Відповідно до підпункту 2.1.6 пункту 2.1 статті 2 поручитель надає згоду на забезпечення порукою за цим договором всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що можуть бути внесені в майбутньому, зокрема (але не виключно), щодо змін розміру процентної ставки за користування кредитом, строків сплати таких процентів, збільшення строку кредитування тощо.

Згідно з п. 3.1 ст. 3 договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання, а також зобов`язується відшкодувати витрати кредитора зі стягнення заборгованості з поручителя за договором, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення. .

Згідно з п. 3.2 ст. 3 договору поруки, у випадку невиконання позичальником основного зобов`язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

Пункт 7.1 ст. 7 договору поруки передбачає, що порука за ним діє до завершення п`яти років після дати, в яку згідно з кредитним договором позичальник зобов`язаний остаточно погасити кредит; кредитор має право пред`явити позов до поручителя в строк не пізніше п`яти років після дати, в яку згідно з кредитним договором позичальник зобов`язаний остаточно погасити кредит.

Відповідно до частиною 1 статті 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 559 ЦК України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник та поручитель є солідарними боржниками перед банком, несуть солідарну відповідальність за належне виконання умов кредитного договору, тобто, поручитель має солідарно нести відповідальність за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

Порука є спеціальним додатковим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19), а також у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 489/6127/15-ц (провадження № 61-16083св20).

Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.

Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

Указане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження № 61-37688сво18).

Саме такі висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №461/2992/15-ц (провадження № 61-20352св21).

Відповідно до підпункту 2.1.6 пункту 2.1 статті 2 договору поруки № 6013Р11, укладеного 29 листопада 2013 року між кредитором ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України», поручителем ОСОБА_1 та позичальником ПрАТ «Галичина», поручитель надав згоду на забезпечення порукою за цим договором всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що можуть бути внесені в майбутньому, зокрема (але не виключно), щодо змін розміру процентної ставки за користування кредитом, строків сплати таких процентів, збільшення строку кредитування тощо.

Тобто, договір поруки не передбачає можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, у ньому не зазначено, що зміни та доповнення умов основного договору можуть здійснюватися без повідомлення про це поручителя і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-100цс12 і ця позиція не змінювалася.

Верховний Суду України у вищевказаній постанові вказав, що зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово також зазначила про необхідність повідомлення поручителя про зміну основного зобов`язання, якщо сторони не узгодили, що зміна відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору у постановах від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18, провадження № 12-7 гс 20, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) зазначено, що за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

Зі змісту кредитного договору №6013V3, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Приватним акціонерним товариством «Галичина» 29 листопада 2013 року вбачається, що банк надав позичальнику кредит у формі овердрафт з лімітом овердрафту в сумі 12 000 000,00 гривень з кінцевим терміном погашення овердрафту 27.11.2014 (пункт 2.4 договору), а підпунктами 3.1.1, 3.1.2 кредитного договору передбачено, що тип процентної ставки за овердрафтом - фіксована, розмір процентної ставки за овердрафтом - 16% річних.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов Додаткової угоди №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеної між ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ПрАТ «Галичина» 14 лютого 2014 року, до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеного між сторонами, пунктом 1 внесено такі зміни: підпункт 3.1.2 статті 3 Договору викладено в наступній редакції: «3.1.2. Розмір процентної ставки за овердрафтом: 20.5 (двадцять цілих п`ять десятих) % річних.

Тобто, Додатковою угодою №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеною між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПрАТ «Галичина» 14 лютого 2014 року, збільшено розмір процентної ставки за овердрафтом, і така угода була укладена лише між банком, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина», без повідомлення про це поручителя ОСОБА_1 .

Відповідно до підпункту 2.1.6 пункту 2.1 статті 2 поручитель надає згоду на забезпечення порукою за цим договором всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що можуть бути внесені в майбутньому, зокрема (але не виключно), щодо змін розміру процентної ставки за користування кредитом, строків сплати таких процентів, збільшення строку кредитування тощо.

Тобто, умовами договору поруки не передбачено, що зміна основного зобов`язання відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору.

А відтак, колегія суддів вважає, що поручитель повинен бути повідомлений про зміну основного зобов`язання, а умови договору поруки про те, що поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, не виключає застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та відповідно, від необхідності узгодження змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

ОСОБА_1 , як поручитель, про додаткову угоду №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, яка була укладена 14 лютого 2014 року лише між банком, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина», і якою було збільшено розмір процентної ставки за овердрафтом з 16% до 20.5%, не був повідомлений.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення поручителя, ОСОБА_1 , про збільшення основного зобов`язання, збільшення розміру процентної ставки з 16% до 20.5%, такі зміни до кредитного договору були внесені за домовленістю лише сторін кредитного договору, хоча такі зміни основного зобов`язання призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя з моменту внесення таких змін.

Тобто, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували повідомлення поручителя ОСОБА_1 про підвищення розміру процентної ставки з 16% до 20.5% за основним зобов`язанням.

Оскільки позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором №6013V3, укладеним між банком, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина» 29.11.2013 року, яка розрахована, в тому числі і з врахуванням заборгованості, яка виникла після укладення додаткової угоди від 14 лютого 2014 року, умовами якої збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами з 16% до 20.5%, колегія суддів приходить до висновку, що позивач просить стягнути заборгованість з поручителя, відповідальність якого збільшилася у зв`язку з укладеною без його відома додатковою угодою №6013V3-2 до кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, яка була укладена 14 лютого 2014 року лише між банком, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина», і якою було збільшено розмір процентної ставки за овердрафтом з 16% до 20.5%.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

У цій справі матеріалами справи встановлено, що виконання зобов`язань за кредитним договором №6013V3, укладеним між банком, ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та позичальником ПрАТ «Галичина» 29.11.2013 року, забезпечено порукою ОСОБА_1 на підставі укладеного 29 листопада 2013 року між ним, банком та позичальником договору поруки, підпунктом 2.1.6 пункту 2.1 статті 2 якого передбачено, що поручитель надає згоду на забезпечення порукою за цим договором всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що можуть бути внесені в майбутньому, зокрема (але не виключно), щодо змін розміру процентної ставки за користування кредитом, строків сплати таких процентів, збільшення строку кредитування тощо.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наведене положення договору поруки підтверджує відсутність підстав для висновку про припинення поруки ОСОБА_1 у разі зміни зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя (частина перша статті 559 ЦК України).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, і вважає, що наявність у договорі поруки положень про згоду поручителя на забезпечення порукою всіх зобов`язань позичальників за кредитною угодою, у тому числі, з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому, не виключають необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

Враховуючи вищенаведені норми матеріального права та наведені правові позиції Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, вирішуючи даний спір з`ясуванню підлягає питання щодо припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 , укладаючи договір поруки №6013Р11 від 29.11.2013 року, зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання, а також зобов`язувався відшкодувати витрати кредитора зі стягнення заборгованості з поручителя за договором, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення основним зобов`язанням, яким є кредитний договір №6013V3 від 29.11.2013 року, за умовами якого ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» надає позичальнику ПрАТ «Галичина» кредит у формі овердрафту в сумі 12000000.00 грн., з терміном погашення кредиту 28.11.2014 року, розмір за овердрафтом встановлено 16%, на умовах , визначених вказаним кредитним договором, а саме, щодо погашення суми кредиту, сплати процентів, будь-яких комісій/плат, штрафних санкцій, будь- яких витрат кредитора, пов`язаних з наданням та обслуговуванням кредиту, відшкодування будь-яких збитків, а також витрат кредитора зі стягнення заборгованості за кредитною угодою.

Як вбачається з підпункту 2.1.6 пункту 2.1 статті 2 договору поруки №6013Р11 від 29.11.2013 року поручитель надав згоду на забезпечення порукою за цим договором всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що можуть бути внесені в майбутньому, зокрема (але не виключно), щодо змін розміру процентної ставки за користування кредитом, строків сплати таких процентів, збільшення строку кредитування тощо.

Аналізуючи зміст згаданого договору поруки, колегія суддів дійшла висновку про те, що в договорі поруки відсутні умови що стосуються порядку узгодження з поручителем зміни зобов`язань.

Умовами кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, умовами договору поруки №6013Р11 від 29.11.2013 року не встановлено порядок погодження поручителем змін до основного зобов`язання, сторони не узгодили між собою, що зміна відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору.

Дослідивши умови кредитного договору №6013V3 від 29.11.2013 року, умови договору поруки №6013Р11 від 29.11.2013 року, колегія суддів дійшла висновку, що умови договорів не передбачають порядку погодження з поручителем змін до основного зобов`язання, сторонами не узгоджено те, що зміна основного зобов`язання відбуватиметься автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору, що, на думку колегії суддів, вимагало необхідність повідомлення поручителя ОСОБА_1 про зміну основного зобов`язання, оскільки збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами з 16% до 20.5% призвело до збільшення основного зобов`язання, що в свою чергу вплинуло на обсяг обов`язків поручителя ОСОБА_1 , однак позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами повідомлення поручителя ОСОБА_1 про зміну основного зобов`язання, зміну процентної ставки за користування кредитними коштами з 16% до 20.5%, що призвело до збільшення відповідальності поручителя без його згоди, що згідно з частиною 1 статті 559 ЦК України є підставою припинення поруки.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнення з ОСОБА_1 , як з поручителя, заборгованості за кредитним договором №6013V3 від 29.11.2013 року, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПрАТ «Галичина».

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», з Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5481.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 березня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з АТ «Державний експертно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 5481.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22.06.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк