Ухвала

Іменем України

22 червня 2023 року

місто Київ

справа № 643/21914/19

провадження № 61-8840ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Темнюкова Марина Ігорівна, на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 , державного реєстратора Комунального підприємства «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишева Віталія Валерійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу прав вимоги, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, скасування рішень, припинення та поновлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів з розгляду процесуальних питань, пов`язаних з рухом справи

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати недійсним договір від 12 липня 2019 року № 1563/К купівлі-продажу прав вимоги, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 );

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12 липня 2019 року № 444/06-КВ/Z, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 ;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І. Я. щодо зміни іпотекодержателя ПАТ «Дельта-Банк» на ОСОБА_1 та припинити обтяження;

скасувати рішення державного реєстратора Малишева В. В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 прав та обтяжень щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_1 на вказану спірну квартиру та поновити право власності позивача на зазначене нерухоме майно.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, просив заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав на спірну квартиру.

Заява обґрунтована тим, що існує реальна загроза відчуження спірного нерухомого майна, яке є предметом спору, що може утруднити або зробити неможливим подальший ефективний захист та поновлення прав позивача, оскільки у разі невжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 буде вимушений ініціювати інші позови, а саме до нових власників.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 . В іншій частині заяви відмовлено.

Суд першої інстанції врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), зокрема щодо співмірності, співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Суд, взявши до уваги відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до яких підставою реєстрації за відповідачкою права власності на спірну квартиру є іпотечний договір від 05 липня 2006 року № 444/06-КВ/Z та оспорюваний договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір, зокрема щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно та правомірності його вибуття з власності позивача, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірної квартири на користь інших осіб, ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду, ухваленого на користь позивача, а також утруднити ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача.

З цим висновком погодився і суд апеляційної інстанції.

Також, суди врахували висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19, відповідно до якого відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити квартиру не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки забезпечення позову у вказаному спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову не становитиме надмірний тягар для власника квартири - відповідачки, оскільки зазначене майно фактично перебуватиме у її володінні, а отже, обмежується лише можливість розпоряджатися таким майном. Зазначений вид забезпечення позову не впливатиме на майновий стан ОСОБА_1 та не призведе до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування. Зазначене спростовує довід апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не забезпечив відшкодування збитків відповідачки, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, оскільки відсутні підстави вважати, що такі збитки може бути завдано.

Також суд апеляційної інстанції відхилив як безпідставний довід ОСОБА_1 , що позивач вже звертався із заявою про забезпечення позову, яка була задоволена судом першої інстанції, проте надалі захід забезпечення позову було скасовано апеляційним судом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2023 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Темнюкова М. І., на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року, у якій заявниця, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального правата неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у забезпеченні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 може вчинити дії, спрямовані на відчуження спірної квартири, не довів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення.

Застосований захід забезпечення позову є неспівмірним, оскільки позов містить вимоги немайнового характеру, таке майно не належить до предмета спору, забезпечення позову є непропорційним втручанням у здійсненні особою права приватної власності.

Суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення позову, не забезпечив відшкодування збитків відповідачці. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач вже звертався із заявою про забезпечення позову, яка була задоволена судом першої інстанції, проте надалі захід забезпечення позову було скасовано судом апеляційної інстанції.

Суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 2-3897/2010, від 19 липня 2018 року у справі № 642/4811/17, від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 904/421/19.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішеннь, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про незаконність та неправильність судових рішень.

Встановлені судами під час вирішення заяви про забезпечення позову обставини

05 липня 2006 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» укладений іпотечний договір № 444/06-КВ/Z, згідно з умовами якого позивач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 444/06-КВ, укладеним між банком та ОСОБА_3

12 липня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк та ФОП ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1563/К.

12 липня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 444/06-КВ/Z про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

З 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 є власником спірної квартири. Підставою для реєстрації зазначеного права власності є іпотечний договір від 05 липня 2006 року № 444/06-КВ/Z та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12 липня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу, та застосовані норми права

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Встановивши, що між сторонами: позивачем - попереднім власником та відповідачкою ОСОБА_1 - теперішнім власником, існує спір щодо житлового приміщення (квартири), право власності на яке, на переконання ОСОБА_2 він втратив на підставі незаконного договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12 липня 2019 року, укладеного між відповідачами та оспорюваного у цій справі з похідною вимогою про припинення права власності відповідачки та визнання цього права за позивачем, суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб заборони відчуження спірної квартири.

Суди обґрунтовано вважали, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову та призвести до порушення прав і законних інтересів ОСОБА_2 .

Вжиті заходи забезпечення позову є співмірними та забезпечать позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі сприятимуть запобіганню потенційним труднощам у виконанні такого рішення, зокрема у разі його відчуження, оскільки власник, якому не обмежити тимчасово у розпорядженні майном, яке є предметом спору, може реалізувати свої правомочності щодо такого майна на власний розсуд, зокрема шляхом його відчуження на користь інших осіб, які не є учасниками справи.

Отже, такий ризик, як відчуження спірного майна, як правило має високу ймовірність, оскільки, між потенційними діями власника (наміром) та вже фактичними діями щодо реалізації прав власника часовий проміжок є незначним, що може зумовити негативні наслідки для особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову з метою недопущення відчуження спірного майна та унеможливити тимчасовий захист гарантій сторони позивача.

Тому доводи касаційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження можливих дій щодо реалізації ОСОБА_1 прав власника щодо спірної квартири є безпідставними, оскільки підтвердження таких дій, які мають бути відомі стороні позивачу, з урахуванням необхідності підготувати відповідну заяву про забезпечення позову, подати її до суду, здійснити розгляд такої заяви, та у разі її задоволення пред`явити судове рішення до виконання, можуть призвести до відсутності підстав для забезпечення позову через настання відповідної події (відчуження).

За наведених обставин суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19, відповідно до яких доводи касаційної скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити квартиру не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у вказаному спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

За наведених обставин, ураховуючи предмет спору у цій справі, зокрема про припинення права власності ОСОБА_1 на вказану спірну квартиру та поновлення цього права за позивачем, доводи заявниці, що зазначений позов є позовом немайнового характеру є безпідставними, оскільки припинення права власності та його поновлення є саме вимогами майнового характеру: у першому випадку відбудеться вибуття майна із власності, у другому випадку - набуття права на майно.

Аргумент касаційної скарги, що, застосувавши запобіжний захід у виді заборони відчуження спірної квартири, суди попередніх інстанцій фактично обмежили право власності відповідачки ОСОБА_1 , допустивши непропорційне втручання у здійсненні нею правомочностей власника, також є безпідставними, оскільки застосований захід забезпечення позову є тимчасовим та не є позбавленням права власності відповідачки на спірне нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення позову, не забезпечив відшкодування збитків відповідачці Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Згідно з частиною третьою статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Положення частини першої наведеної статті визначають право суду вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Винятки застосування зустрічного забезпечення, передбачені частиною третьою зазначеної статті, є предметом розгляду та перевірки поданого відповідачем клопотання (заяви), оскільки тягар доведення обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини третьої статті 154 ЦПК України, покладається саме на відповідача.

Отже, право на зустрічне забезпечення відповідно до положень статті 154 ЦПК України ОСОБА_1 може реалізувати, звернувшись із відповідним клопотанням до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що застосування або незастосування зустрічного забезпечення згідно зі статтею 154 ЦПК України не може впливати на законність ухваленого рішення щодо забезпечення позову, оскільки суд у такому випадку керується положеннями статей 149, 150 ЦПК України, які визначають обставини та підстави, за яких допускається забезпечення позову.

Зазначений довід був предметом оцінки у суді апеляційної інстанції, який зазначив, що відсутні підстави вважати, що відповідачці ОСОБА_1 будуть завдані збитки внаслідок застосованого судом першої інстанції заходу забезпечення позову.

Аргумент касаційної скарги, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що позивач вже звертався із заявою про забезпечення позову, яка була задоволена судом першої інстанції, проте, надалі захід забезпечення позову було скасовано апеляційним судом, не має правового значення у контексті заперечень ОСОБА_1 щодо повторно поданої ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову та доводів касаційної скарги, оскільки у разі відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, зазначене не перешкоджає повторному зверненню із такою заявою.

Отже, оцінивши зміст позовних вимог ОСОБА_2 , об`єктивні ризики ймовірності відчуження спірної квартири на користь інших осіб, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для заборони відчуження зазначеного майна.

За наведених обставин, застосований судами попередніх інстанцій захід забезпечення позову відповідає критеріям розумності, обґрунтованості, не порушує інтересів ОСОБА_1 , є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 березня 2018 року у справі № 2-3897/2010, від 19 липня 2018 року у справі № 642/4811/17, від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 904/421/19.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 2-3897/2010, від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 904/421/19, є необґрунтованими, оскільки зазначені висновки сформульовані за інших фактичних обставин, тому не є застосовними у справі, що переглядається.

Посилання заявниці на висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 642/4811/17, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки застосовними висновками є ті, що викладені у постановах Верховного Суду, що відповідає частині четвертій статті 263 та пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для забезпечення позову, та не свідчать про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосовування судами норм процесуального та матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Темнюкова Марина Ігорівна, на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 , державного реєстратора Комунального підприємства «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишева Віталія Валерійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу прав вимоги, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, скасування рішень, припинення та поновлення права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак