Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 201/11583/21

провадження № 61-811св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Зайцевої С. А., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 26 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № DNDVGO00000449 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 339 978,78 доларів США зі сплатою 10,8 % річних на строк до 26 листопада 2027 року.ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 18 жовтня 2021 року в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 430 048,10 доларів США, з яких: 257 204,31 доларів США - тіло кредиту; 172 843,79 доларів США - відсотки за користування кредитом. Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року у складі судді Антонюка О. А. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором станом на 18 жовтня 2021 року в сумі 430 048,10 доларів США, з яких: 257 204,31 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 172 843,79 доларів США - за нарахованими відсотками за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 169 912 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Позивачем не пропущена трирічна позовна давність, яку необхідно обчислювати від дня закінчення строку дії Кредитного договору (з 26 листопада 2027 року).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в пункті 4.5 Кредитного договору сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди та неустойки до 5 років. В межах строку дії Кредитного договору банк направляв позичальнику ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, перша з яких датована 06 серпня 2016 року, а друга - 25 серпня 2017 року. У вимозі від 06 серпня 2016 року зазначено, що загальна прострочена сума заборгованості на 19 липня 2016 року становить 113 646,14 доларів США, яка безпосередньо складається з кредиту та відсотків, однак сумарна заборгованість за цим договором становить 359 063,77 доларів США, в тому числі: 13 812,37 доларів США - прострочене тіло кредиту; 52 634,06 доларів США - прострочені відсотки; 37 378,71 доларів США - пеня; 9 821 доларів США - комісія, для погашення якої позичальнику надавалося 30 днів. Дослідивши вказану вимогу, колегія суддів відзначила, що з інформації, яка в ній міститься, неможливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача станом на 19 липня 2016 року, а також, чи стосується вимога погашення простроченої заборгованості чи погашення заборгованості в повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги. Виходячи із зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога від 06 серпня 2016 року не є підставою для застосування позовної давності до боргових зобов`язань. З наданої виписки по рахунку позичальника № НОМЕР_1 за період з 26 листопада 2007 року по 31 березня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснював щомісячний платіж не в повному обсязі, передостанній платіж ним проведено 15 січня 2015 року, а останній - 14 листопада 2017 року. Колегією суддів встановлено, що відповідач прострочив виконання договірних зобов`язань щодо повернення кредиту за усіма його складовими, починаючи з 15 травня 2015 року (15 січня 2015 року + 120 днів). Отже, перебіг збільшеної за домовленістю сторін п`ятирічної позовної давності розпочався 15 травня 2015 року та закінчився 15 травня 2020 року. Крім того, 25 серпня 2017 року банк надіслав відповідачу письмову вимогу про усунення порушень за Кредитним договором шляхом виконання всіх боргових зобов`язань в сумі 451 427,03 доларів США, в якій зазначено, що термін повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати відправлення письмової вимоги, чим, в розумінні статті 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), змінив умови зобов`язання ОСОБА_1 з повернення щомісячними платежами кредитних коштів, внаслідок чого позивач втратив право нараховувати відсотки та штрафні санкції відповідно до умов договору з 30 серпня 2017 року, а також змінив позовну давність для погашення сум, внесених позичальником в рахунок погашення боргу після вказаної дати. Отже, повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику, є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), недотримання якого може нести ризик лише для кредитора втрати в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд. З урахуванням того, що відповідач здійснив останній платіж на погашення боргу 14 листопада 2017 року, тобто після отримання ним письмової вимоги від 25 серпня 2017 року про усунення порушень за Кредитним договором та його погашення в повному обсязі, умови договору щодо позовної давності тривалістю у 5 років вже не розповсюджуються на сторін. Колегія суддів погодилася з тим, що позичальник не виконав свої зобов`язання та має заборгованість перед банком, проте вважала, що задоволення позовних вимог є неможливим з огляду на пропуск позивачем позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено відповідачем. З аналізу наведеного вбачається, що внесення ОСОБА_1 платежу 14 листопада 2017 року, тобто вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, перервало перебіг позовної давності, який мав закінчитися 15 травня 2020 року, однак заново розпочався з 14 листопада 2017 року та тривав до 14 листопада 2020 року. Домовленість сторін, передбачена пунктом 4.5 Кредитного договору, щодо збільшення позовної давності до 5 років, втратила свою актуальність внаслідок направлення позивачем відповідачу вимоги про дострокове погашення боргу від 25 серпня 2017 року, яку останній повинен був виконати після спливу 5-денного строку на усунення порушення основного зобов`язання, тобто до 30 серпня 2017 року, а тому в силу статті 257 ЦК України колегія суддів прийняла за належне загальну позовну давність, яка визначена законом, тривалістю у 3 роки. Таким чином, звернувшись до суду з цим позовом 12 листопада 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» пропустило трирічну позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 254 868 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не вирішила питання щодо розподілу судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що при поданні апеляційної скарги на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року про залишення скарги без руху, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 254 868 грн, що підтверджується квитанцією від 14 листопада 2022 року № №К126-М6М0-К62Е-7У5Р. Отже, понесені відповідачем судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 254 868 грн підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року.

У лютому 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким судові витрати покласти на відповідача.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження основного та додаткового судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18, від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 189/149/15-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21. При вирішенні спору апеляційний суд не звернув увагу на те, що положеннями частини першої статті 259 ЦК України визначено право сторін збільшити позовну давність. В даному випадку сторони Кредитного договору скористалися таким правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Тобто Законом № 540-ІХ визначено, що під час дії карантину на строк його дії продовжується перебіг позовної давності. Карантин неодноразово продовжувався Кабінетом Міністрів України та діяв на момент подання банком у листопаді 2021 року цього позову. Таким чином, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності. У випадку скасування основного судового рішення за результатами вирішення спору по суті підлягає скасуванню додаткове судове рішення щодо розподілу судових витрат як невід`ємна частина основного судового акта.

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мальцев В. П. подав відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року та витребувано матеріали цієї справи з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

03 травня 2023 року справа № 201/11583/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідають.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами пункту 7.1 якого позичальник отримав кредит на строк до 26 листопада 2027 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі339 978,78 доларів США, з яких: 305 000 доларів США - на оплату за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-07/15-5 та договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-07/15-6; 34 978,80 доларів США - на оплату страхових платежів, у випадку та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, шляхом безготівкового перерахування, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,90 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця, який є періодом сплати щомісячних платежів у сумі не менше 3 564,80 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

Задоданим банком до позовної заяви розрахунком станом на 18 жовтня 2021 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором в розмірі 430 048,10 доларів США, з яких: 257 204,31 доларів США - тіло кредиту; 172 843,79 доларів США - відсотки за користування кредитом.

Пунктами 2.2.2 та 2.2.3 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пунктів 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 7.1 цього договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Позичальник також зобов`язується сплатити банку винагороду згідно з пунктами 3.6, 7.1 цього договору.

Згідно з пунктами 2.2.4, 2.2.10 Кредитного договору позичальник зобов`язується погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені пунктами 2.3.3, 7.1, 7.1.1, 7.1.2 цього договору. При настанні випадків, передбачених пунктом 2.3.3 цього договору, позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі.

Згідно з пунктом 7.1.1 Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит в порядку та строки, що передбачені пунктом 7.1, повне погашення кредиту повинно бути здійснено в останній день строку, вказаного у пункті 7.1 цього договору.

Пунктом 7.1.2 Кредитного договору визначено, що у разі порушення строків оплати, передбачених пунктом 7.1.1 (зокрема оплати простроченої заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - останній день місяця, в якому відбулося порушення строків оплати на 120 календарних днів.

Отже, зазначеним пунктом Кредитного договору сторони врегулювали питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості, виписками за рахунком ОСОБА_1 підтверджується, що 15 січня 2015 року позичальником здійснено черговий щомісячний платіж в розмірі 602 доларів США, тобто не в повному обсязі, після чого щонайменше до кінця 2016 рокужодних коштів ОСОБА_1 не було перераховано на користь АТ КБ «ПриватБанк» з метою виконання кредитних зобов`язань, тривалість такого порушення становила більше 120 календарних днів, що в розумінні пункту 7.1.2 Кредитного договору є підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання з 26 листопада 2027 року на 31 травня 2015 року (останній день місяця, в якому відбулося порушення строків оплати на 120 календарних днів).

Правовий висновок про те, що узгодивши з позичальником пункт 7.1.2 кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом і використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені, міститься, зокрема в постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 607/6922/16-ц (провадження № 61-15206св20), від 29 серпня 2022 року у справі № 219/1316/16-ц (провадження № 61-16080св21), від 28 вересня 2022 року у справі № 664/3122/15-ц (провадження № 61-3439св21).

З огляду на викладене висновок апеляційного суду про те, що в межах строку дії Кредитного договору банк направляв позичальнику ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, перша з яких датована 06 серпня 2016 року, а друга - 25 серпня 2017 року, і саме повідомленням (вимогою) від 25 серпня 2017 року про дострокове повернення кредиту АТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов`язання на 30 серпня 2017 року (п`ятий календарний день з дати відправлення цієї вимоги), є помилковим.

В суді першої інстанції сторона відповідача подала заяву про застосування позовної давності до заявлених АТ КБ «Приватбанк» в цій справі позовних вимог.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 4.5 Кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Отже, сторони Кредитного договору скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У справі, яка переглядається, у зв`язку зі зміною строків виконання зобов`язань позичальника в повному обсязі перед кредитором на 31 травня 2015 року, що прямо передбачено в пункті 7.1.2 Кредитного договору, банк зобов`язаний був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, з урахуванням положень пункту 4.5 Кредитного договору щодо встановленої сторонами п`ятирічної позовної давності, у строк не пізніше 31 травня 2020 року.

В постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), на яку заявник послався в касаційній скарзі, сформульовані такі правові висновки.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У той же час пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

При вирішенні спору апеляційний суд не врахував, що положеннями частини першої статті 259 ЦК України визначено право сторін збільшити позовну давність. Сторони кредитного договору від 26 вересня 2008 року скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Врахувавши, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 26 вересня 2020 року, а Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, вимоги банку про солідарне стягнення заборгованості з боржника разом із поручителем підлягають до часткового задоволення.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що звернувшись до суду з цим позовом 09 листопада 2021 року, АТ КБ «Приватбанк» пропустило встановлену статтею 257 ЦК України позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Однак безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданій постанові, на яку заявник послався в касаційній скарзі, апеляційний суд залишив поза увагою те, що змінивши строк кредитування на 31 травня 2015 року, що прямо передбачено в пункті 7.1.2 Кредитного договору, банк вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, з урахуванням положень пункту 4.5 Кредитного договору щодо встановленої сторонами п`ятирічної позовної давності, у строк не пізніше 31 травня 2020 року, однак Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Таким чином, враховуючи, що карантин неодноразово продовжувався Кабінетом Міністрів України та діяв як станом на 31 травня 2020 року, так і на момент подання банком в листопаді 2021 року цього позову, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення всієї заборгованості за Кредитним договором з підстав пропуску позовної давностіґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовноїдавності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором(зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такий правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку також міститься посилання в касаційній скарзі.

Однак у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості в розрізі зміненого строку кредитування та не надав оцінки щодо початку перебігу встановленої сторонами п`ятирічної позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу в межах цього строку, а отже, не з`ясував, з урахуванням цих фактів,дійсний розмір кредитної заборгованості.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції через незастосування відповідних норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та неналежне дослідження зібраних доказів не встановив з достатньою повнотою фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про скасування рішення місцевого суду та відмову в задоволенні позову банку з наведених в оскаржуваній постанові підстав.

З огляду на викладене Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції вирішено питання про відшкодування відповідачу судових витрат у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги з огляду на те, що банку було повністю відмовлено в позові, однак Верховним Судом справу передано на новий розгляд до апеляційного суду, тобто не вирішено остаточно спір по суті, то додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року також підлягає скасуванню.

В даному конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи апеляційним судом, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук