Справа № 367/6620/21
Провадження № 2/367/1985/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Мерзлому Л.В.

при секретарі судових засідань Валюх В.І.,

розглянувши справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи позов по тим підставам, що з 26.06.2004 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мать трьох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням суду від 06.08.2018 шлюб між сторонами був розірваний. Під час шлюбу подружжям було набуте майно: квартира АДРЕСА_1 , автомобіль, меблі, побутова техніка, речі повсякденного вжитку. ОСОБА_1 вважає квартиру АДРЕСА_1 своєю особистою приватною власністю, оскільки квартира набута нею хоча і під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. До шлюбу з відповідачем вона проживала в Російській Федерації і володіла з матір?ю, ОСОБА_6 , на праві спільної часткової власності 2-х кімнатною квартирою АДРЕСА_2 РФ: мати - 2/3 частки, позивачка - 1/3 частки квартири. В подальшому, позивачка ОСОБА_1 переїхала на постійне проживання до України, де у 2004 році зареєструвала шлюб з відповідачем. Свого житла не мали, проживали в орендованому, часто змінювали місця проживання і роботи. Постійних доходів не мали, заробітки були невисокі. 3 появою дітей виникла необхідність у своєму житлі, але власних коштів на це не було. Батько позивачки, ОСОБА_7 , працював з 1956 року в районах Крайньої Півночі в Росії державним морським лоцманом, отримував велику зарплату. До виходу на пенсію у 2005 році мав великі накопичення, які знаходились на його рахунку у Сбербанку Росії. Розуміючи скрутне становище позивачки та другої дочки, ОСОБА_8 , яка вже проживала в Україні, їх батьки вирішили допомогти їм придбати житло і самим переїхати до України ближче до дітей. 3 цією метою ОСОБА_7 зняв всі кошти з банківського рахунку і передав їх дочці ОСОБА_8 , яка купила 03.11.2006 для себе в м. Новомосковськ Дніпропетровської області квартиру АДРЕСА_3 , а для батьків квартиру АДРЕСА_4 в тому ж будинку на своє ім?я.

12 жовтня 2010 року мати позивачки ОСОБА_9 , діючи від себе і за довіреністю від імені позивачки ОСОБА_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 РФ за 1 220000 (один мільйон двісті двадцять тисяч) руб., що складало на момент продажу за курсом Центробанку Росії 40 898 дол. США. Ці гроші були передані позивачці для придбання житла у м. Ірпінь Київської області. Оскільки ОСОБА_1 на той час була вагітна третьою дитиною, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , і мала ще 2-х малолітніх дітей, цим питанням займався непрацюючий відповідач ОСОБА_10

22 грудня 2010 він уклав попередній договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_5 і АДРЕСА_6 . 26 лютого 2011 на підставі попереднього договору відповідач уклав з продавцем договір поруки на ці квартири. В подальшому вони були об`єднані в одну для багатодітної родини, отримали єдиний номер 9 і нову адресу: АДРЕСА_7 . 24 січня 2013 на ім?я ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу кв.9, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. Згідно договору за квартиру було сплачено 167 900 (сто шістдесят сім тисяч дев?ятсот) грн., що складало на момент купівлі-продажу за курсом НБУ 21 014 дол. США. 20 червня 2013 позивачка ОСОБА_1 і її малолітні діти були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_5 . Відповідач ОСОБА_10 в спірній квартирі не реєструвався, а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 . Ця квартира приватизована, в якій він має частку на праві особистої приватної власності. Після продажу в 2010 році квартири в м. Семилуки Воронезької області РФ батьки позивачки ОСОБА_1 і ОСОБА_9 переїхали в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де 07.07.2011 були зареєстровані в кв. АДРЕСА_9 , купленої для них дочкою ОСОБА_8 3 грудня 2015 в спірній квартирі, без реєстрації і письмової згоди позивачки на вселення, проживає мати відповідача ОСОБА_12 . Згодом в сім`ї почалися непорозуміння, сварки, образи ОСОБА_11 на адресу ОСОБА_1 , яка на той час була вагітною четвертою дитиною. Внаслідок переживань і душевних хвилювань ІНФОРМАЦІЯ_4 вона дочасно народила мертвонароджену дитину.

Відповідач ухилявся від постійної роботи, не піклувався про дітей, все лягло на плечі дружини, що призвело до розірвання шлюбу у 2018 році. Після розпаду сім?ї ОСОБА_10 почав застосовувати до ОСОБА_1 психологічне і фізичне насилля. В 2018-2019 вона неодноразово зверталась за допомогою до Ірпінського відділу поліції, але їй було відмовлено у захисті. В 2019 позивачка була вимушена з малолітніми дітьми орендувати інше житло, де внаслідок тяжких сімейних обставин перенесла неврологічне захворювання, з приводу якого з 11.03.2019 по 24.03.2019 знаходилась на стаціонарному лікуванні. В грудні 2019 ОСОБА_1 повернулась в спірну квартиру. Відповідач ОСОБА_10 став заперечувати будь-яке її право власності на квартиру АДРЕСА_5 на тій підставі, що вона куплена на його ім?я і він є її єдиним власником. При цьому, він зайняв залу, найбільшу кімнату, а його мати ОСОБА_12 меншу спальню, діти ОСОБА_13 і ОСОБА_14 стали проживати в іншій спальні, а ОСОБА_1 з меншою дочкою ОСОБА_15 була вимушена жити на кухні. Батьки позивачки після продажу квартири в Росії, яка належала їй і матері на праві спільної часткової власності до шлюбу з ОСОБА_16 , не довіряючи йому, наполягали оформити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 на своє ім?я. Однак, у зв?язку з вагітністю і народженням третьої дитини в період покупки квартири та її оформлення (попередній договір від 22.12.2010р., договір поруки від 26.02.2011р., народження ІНФОРМАЦІЯ_5 дочки ОСОБА_15 ), розуміючи, що вона в будь-якому випадку має право власності в ній, ОСОБА_1 проігнорувала вимогу батьків і повідомила їх лише після укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 . Отримавши правову допомогу, зібравши всі можливі необхідні документи і дані, позивачка ОСОБА_1 прийшла до розуміння, що квартира АДРЕСА_5 - це не сумісна спільна власність з відповідачем ОСОБА_17 , а є її особистою приватною власністю з тих підстав, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані нею від продажу квартири, яка була у частковій власності позивачки, а також, за рахунок коштів, що були передані позивачці її батьками.

Так, фінансова спроможність батьків позивачки забезпечити дітей і себе житлом в Україні підтверджується трудовою книжкою і посвідченням державного морського лоцмана ОСОБА_7 , згідно з якими він має 49 років трудового стажу, працював в районах Крайньої Півночі РФ, мав постійний високий заробіток. Також підтверджується довіреностями від 11.11.2016р., виданими її батьком, ОСОБА_7 , і матір?ю ОСОБА_9 , на ім?я позивачки і її рідної сестри ОСОБА_8 на розпорядження їх заощадженнями.

Даний факт також підтверджується двома витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.11.2006 і 04.12.2006, згідно з якими сестра позивачки ОСОБА_8 в один день купила для себе квартиру АДРЕСА_10 і квартиру АДРЕСА_4 у тому ж будинку для батьків. Вказані обставини і факти підтверджуються послідовністю дій і подій, які передували придбанню квартири АДРЕСА_5 . Про це свідчать паспорти позивачки, її батька ОСОБА_7 , матері ОСОБА_9 , їх посвідки на постійне проживання в Україні з відмітками про виписку, реєстрацію у сукупності з іншими фактами.

Всі дії, які були спрямовані на придбання квартири для позивачки, почалися після продажу квартири в м. Семилуки Воронезької області РФ, а саме: складений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 22.12.2010, договір поруки від 26.02.2011, зняття з реєстрації батьків в м. Семилуки РФ, переїзд до України, отримання посвідок на постійне проживання в ній. В той же час сім?я позивачки і відповідача ОСОБА_11 , яка має 3-х малолітніх дітей, знаходилась в дуже скрутному матеріальному становищі, а тому сім`я сторін не могла мати своїх коштів на придбання житла. Одним із підтверджень цього є трудова книжка ОСОБА_1 (нетривала і часта зміна місця роботи).

Сім?ї як такої не існує з 2018. Старші діти, син ОСОБА_13 (2005 р.н.) і дочка ОСОБА_14 (2009 р.н.) вже не можуть користуватися однією кімнатою. Відповідач забезпечений житлом, а саме кв. АДРЕСА_11 , в якій він зареєстрований і має право власності на частку її.

Враховуючи викладене, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_18 судовий збір у сумі 7350 грн.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

В судове засідання позивач не з`явилась, до суду від представника позивача надходила заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, виходив з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Судом встановлено, що з 26.06.2004 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мать трьох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням суду від 06.08.2018 шлюб між сторонами був розірваний. Судовим наказом від 02.04.2021 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі частини всіх його доходів до досягнення дітьми повноліття.

12 жовтня 2010 року ОСОБА_9 мати ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та за довіреністю від імені ОСОБА_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 РФ за 1 220000 (один мільйон двісті двадцять тисяч) руб., що складало на момент продажу за курсом Центробанку Росії 40 898 дол. США.

22 грудня 2010 відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_5 і АДРЕСА_6 . 26 лютого 2011 на підставі попереднього договору відповідач уклав з продавцем договір поруки на ці квартири. В подальшому, квартири були об`єднані в одну квартиру.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 24.01.2013, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., ОСОБА_19 , який діє від імені ОСОБА_20 , передає у власність ОСОБА_2 2013 квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 73,0 кв.м, житловою площею 44,9 кв.м. За домовленістю Сторін продаж вчиняється за 167900,00 грн. Експертна оцінка квартири складає 167900,00 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.01.2021, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , 24.01.2013 зареєстровано за ОСОБА_2 .

У квартирі за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстровані: ОСОБА_1 , діти: ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

П. 3 ч. 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

При цьому судом враховуються правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись смільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та зазначено, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири та зареєстровано право власності на своє ім`я на спірну квартиру у період шлюбу з позивачем, проте вказане майно було придбано за грошові кошти, які були особистою приватною власністю позивача, про що свідчать докази, надані позивачем, які підтверджують факт того, що кошти на придбання спірної квартири були отримані позивачем від продажу її частки нерухомого майна, а також надавались позивачу її батьками, таким чином вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, суд зазначає про те, що відповідачем до суду подавалась заява, згідно якої ОСОБА_2 не заперечує щодо визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , при цьому, ОСОБА_1 зобов`язується компенсувати відповідачу 1/5 частини вартості квартири, яка є спільною власністю подружжя. Проте, жодних обґрунтувань чи доказів на підтвердження своїх вимог відповідач не наводить, відзиву на позовну заяву до суду подано не було.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та надані позивачем докази, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 7350,00 грн.

Керуючись ст. ст. 76-81,133,229,258-259,263-265,273,280-282, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ) особистою приватною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути з ОСОБА_18 , ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 7350 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Л.В.Мерзлий