Справа № 645/1517/23
Провадження № 2/645/713/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Мухіна В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК «Пілот» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК «Пілот», в якому просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 24.02.2022 року по 23.03.2023 року у розмірі 96000 гривень, допустити негайно виконання судового рішення.

В обгрунтування позову зазначила, що 05.04.021 року вона прийнята офіційно на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК «Пілот» на посаду кондитера, на повний робочий день, з оплатою праці згідно штатного розкладу. ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 24.02.2022 року по 23.03.2023 року, однак, не отримувала заробітну платню, крім того, не отримувала заробітну плату у день звільнення у розмірі 10 207 грн. та неодноразово зверталася зі зверненнями до відповідача, чому не викликають на роботу та не виплачують виплати на час трудових відносин у воєнний стан. З 24.03.2023 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Позивачка вважає, що позов підлягає задоволенню, на підставі ч.1 ст.115 КЗпП. На користь позивачки з ТОВ «ДЛК «Пілот» підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період з 24.02.2022 по 23.02.2023 у загальній сумі 96000 з розрахунку 8000 гривень на місяць.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним вище.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України). Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. З урахуванням того, що ТОВ «ДЛК «Пілот» не оспорюються обставини ненарахування позивачці заробітної плати за період з 01.03.2022 по 24.03.2023, а також того, що позивачка не оспорює законність звільнення відповідно до наказу ТОВ «ДЛК «Пілот» по особовому складу від 24.03.2023 №150-П, при розгляді цієї справи позивачка зобов`язана довести сукупно наступні обставини: протиправне відсторонення відповідачем кондитера ОСОБА_1 від виконання нею своїх посадових обов`язків у період з 01.03.2022 по 23.03.2023 року; наявність в діях роботодавця вини в частині протиправного відсторонення кондитера ОСОБА_1 від виконання нею своїх посадових обов`язків у період з 01.03.2022 по 23.03.2023 року та завдання позивачці в результаті цього майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати. Причинний зв`язок між протиправним відстороненням відповідачем кондитера ОСОБА_1 від виконання нею своїх посадових обов`язків у період з 01.03.2022 по 23.03.2023 року і завданням позивачці в результаті цього майнової шкоди у вигляді втраченої заробітної плати. В той же час, зважаючи на долучені до цього відзиву докази в розумінні ст.76 ЦПК України ТОВ «ДЛК «Пілот» стверджує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підтверджуються матеріалами цієї справи з огляду на наступне. Відповідно до наказу ТОВ «ДЛК «ПІЛОТ» по особовому складу №297-П від 02.04.2021 ОСОБА_1 з 05.04.2021 року прийнято на посаду кондитера за основним місцем роботи на повний робочий день з режимом роботи згідно Правилами внутрішнього трудового розпорядку та оплатою праці згідно Штатного розкладу. За період, в якому позивачка виконувала посадові обов`язки та була присутня на робочому місці, з урахуванням вимог ЗУ «Про оплату праці», глави VII КЗпП їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата у розмірі, визначеному штатним розкладом ТОВ «ДЛК «ПІЛОТ». З 01.03.2022 ОСОБА_1 була відсутня як на робочому місці, так і на підприємстві в цілому. Про причини відсутності на робочому місці працівниця не повідомила роботодавця жодним з доступних засобів зв`язку.

Враховуючи відсутність позивачки на робочому місці та на підприємстві з 01.03.2023, а так само припинення виконання останньою посадових обов`язків, керуючись ст.94 КЗпП та ст.1 ЗУ «Про оплату праці», за період відсутності на робочому місці та на підприємстві, позивачці не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. 01.03.2022 помічником менеджера виробничого відділу на адресу директора ТОВ «ДЛК «Пілот» подано доповідну записку про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. 01.03.2022 комісією у складі менеджера виробничого відділу, помічника виробничого відділу, менеджера з персоналу складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. З 01.03.2022 у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 зазначено «НЗ» (неявки з нез`ясованих причин) та на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі надіслано лист (із описом вкладеного) із вимогою надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці та пропозицією з`явитись на робоче місце для виконання своїх посадових обов`язків.

01.04.2022, 02.05.2022, 01.07.2022, 01.09.2022, 01.11.2022 на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі надіслано лист (із описом вкладеного) з пропозицією з`явитись на робоче місце для виконання своїх посадових обов`язків. Однак, жодної відповіді від ОСОБА_1 на пропозиції ТОВ «ДЛК «Пілот» надати пояснення відсутності на робочому місці та з`явитись на підприємство для виконання посадових обов`язків не надійшло. 20.01.2023 наказом по підприємству №2-К «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства» вирішено з 27.03.2023 зі штатного розкладу ТОВ «ДЛК «Пілот» вивести посаду (професію кондитера - 1 посада та внести відповідні зміни до штатного розпису; створити комісію по розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства (надалі комісія); зобов`язано менеджера з персоналу ОСОБА_2 підготувати порівняльну таблицю для роботи комісії; ОСОБА_3 , менеджеру з персоналу, виконати вимоги ст.п.1ст.40, 42, 49-2 КЗпП. Наказом по підприємству від 20.01.2023 №2/2-К «Про створення комісії по розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства» створено відповідну комісію у складі голови комісії ОСОБА_3 , членів комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 . Зобов`язано комісію в своїх роботі визначити осіб, які мають право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, а також надати обгрунтоване рішення щодо можливості звільнення осіб за переліком посад згідно наказу 2-К від 20.01.2023. Відповідно до проколу засідання комісії від 20.01.2023 визначено кондитера ОСОБА_1 , як таку, що може бути скорочена згідно п.1 ст.40, ст.42 КЗпП. Вирішено запропонувати уповноваженим посадовим особам підприємства вручити ОСОБА_1 , посада якої підлягає скороченню повідомлення про наступне звільнення згідно ст.49-2 КЗпП, а також запропонувати ОСОБА_1 роботу в ТОВ «ДЛК «Пілот» на інших вакантних посадах (за наявності). 23.01.2023 року ОСОБА_1 у відповідності до наказу ТОВ «ДЛК «Пілот» від 20.01.2023 №2-К та на підставі ст.49-2 КЗпП надано попередження про скорочення посади кондитера та звільнення з 24.03.2023, а також пропозицію переведення на вакантні посади кухонного робітника або прибиральника виробничих приміщень. 23.01.2023 у зв`язку з відмовою від підпису в одержанні попередження від 23.01.2023 про скорочення посади кондитера та звільнення з 24.03.2023, а також пропозиції переведення на вакантні посади кухонного робітника або прибиральника виробничих приміщень, менеджером з персоналу ОСОБА_7 , заступником начальника охорони ОСОБА_8 та бухгалтером Наталією Хлопенко було складено акт №1 про відмову від підпису. Крім того, назване попередження від 23.01.2023 направлене на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі. 23.01.2023 менеджером персоналу ОСОБА_7 повторно було запропоновано надати пояснення відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 01.03.2022 по 23.01.2023 (вимога про надання пояснень направлялась 01.03.2022). У зв`язку з відмовою від надання пояснень менеджером з персоналу ОСОБА_7 , заступником начальника охорони ОСОБА_8 та бухгалтером Наталією Хлопенко складено акт №2 про відмову надати пояснення. 24.03.2023 відповідно до наказу ТОВ «ДЛК «Пілот» по особовому складу №150-П ОСОБА_1 звільнена з посади кондитера з 24.03.2023 за скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП. 24.03.2023 ОСОБА_1 отримала повний розрахунок при звільненні, в тому числі вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, ознайомившись та отримавши при цьому розрахунковий листок за березень 2023 року, належним чином заповнену трудову книжку НОМЕР_1 , копію наказу про звільнення №150-П від 24.03.2023. 24.03.2023 наказом по підприємству ТОВ «ДЛК «Пілот» «про затвердження штатного розкладу на 2023 рік» затверджено та введено в дію з 24.03.2023 року штатний розклад ТОВ «ДЛК «Пілот» Представник відповідача зазначає, що ТОВ «ДЛК «Пілот» доведено нездійснення посадовими особами підприємства жодних протиправних та винних дій, що б свідчили про відсторонення ОСОБА_1 від виконання нею посадових обов`язків кондитера. В той же час, ТОВ «ДЛК «Пілот» надано належні, достовірні та достатні докази, що доводять ту обставину, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці та на підприємстві у період з 01.03.2022 по 23.03.2023 без обгрунтування причин такої відсутності. Зважаючи на те, що відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а ОСОБА_1 у періоді з 01.03.2022 по 23.03.2023 не виконувала роботу та більш того, була відсутня на робочому місці і на підприємстві без обгрунтування причин такої відсутності, ТОВ «ДЛК «Пілот» у відповідності до наведеної норми закону ненараховувало та не виплачувало позивачці за названий період заробітну плату. У зв`язку з не доведенням ОСОБА_1 сукупності обов`язкових обставин, що обумовлюють задоволення позову про стягнення з роботодавця середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу, а тим більше ведення відповідачем відсутності у його діях протиправності, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що між сторонами виникли трудові правовідносини, відповідно до наказу ТОВ «ДЛК «ПІЛОТ» по особовому складу №297-П від 02.04.2021 ОСОБА_1 з 05.04.2021 року прийнято на посаду кондитера за основним місцем роботи на повний робочий день з режимом роботи згідно Правилами внутрішнього трудового розпорядку та оплатою праці згідно Штатного розкладу.

Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з наданих представником відповідача актів, з 01.03.2022 ОСОБА_1 була відсутня як на робочому місці, так і на підприємстві в цілому. Про причини відсутності на робочому місці працівниця не повідомила роботодавця жодним з доступних засобів зв`язку, у зв`язку з чим, за період відсутності на робочому місці та на підприємстві, позивачці не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата.

01 березня 2022 року помічником менеджера виробничого відділу на адресу директора ТОВ «ДЛК «Пілот» подано доповідну записку про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, в цей же день комісією у складі менеджера виробничого відділу, помічника виробничого відділу, менеджера з персоналу складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці.

З 01.03.2022 у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 зазначено «НЗ» (неявки з нез`ясованих причин) та на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі надіслано лист (із описом вкладеного) із вимогою надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці та пропозицією з`явитись на робоче місце для виконання своїх посадових обов`язків.

01.04.2022, 02.05.2022, 01.07.2022, 01.09.2022, 01.11.2022 на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі надіслано лист з пропозицією з`явитись на робоче місце для виконання своїх посадових обов`язків, що підтверджується відповідними повідомленнями.

Позивачем не надано суду доказів, що вона надавала відповідні відповіді на пропозиції ТОВ «ДЛК «Пілот» надати пояснення відсутності на робочому місці та з`явитись на підприємство для виконання посадових обов`язків не надійшло.

Згідно статті 235 КЗпП України, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати незаконне звільнення працівника; незаконне переведення працівника на іншу роботу; затримка видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримка виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтована відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасне укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Згідно ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

20.01.2023 наказом по підприємству №2-К «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства» вирішено з 27.03.2023 зі штатного розкладу ТОВ «ДЛК «Пілот» вивести посаду (професію кондитера - 1 посада та внести відповідні зміни до штатного розпису; створити комісію по розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства (надалі комісія); зобов`язано менеджера з персоналу ОСОБА_2 підготувати порівняльну таблицю для роботи комісії; ОСОБА_3 , менеджеру з персоналу, виконати вимоги ст.п.1ст.40, 42, 49-2 КЗпП.

Наказом по підприємству від 20.01.2023 №2/2-К «Про створення комісії по розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства» створено відповідну комісію у складі голови комісії ОСОБА_3 , членів комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 . Зобов`язано комісію в своїх роботі визначити осіб, які мають право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, а також надати обгрунтоване рішення щодо можливості звільнення осіб за переліком посад згідно наказу 2-К від 20.01.2023.

Як вбачається з протоколу засідання комісії від 20.01.2023 визначено кондитера ОСОБА_1 , як таку, що може бути скорочена згідно п.1 ст.40, ст.42 КЗпП. Вирішено запропонувати уповноваженим посадовим особам підприємства вручити ОСОБА_1 , посада якої підлягає скороченню повідомлення про наступне звільнення згідно ст.49-2 КЗпП, а також запропонувати ОСОБА_1 роботу в ТОВ «ДЛК «Пілот» на інших вакантних посадах (за наявності).

У відповідності до наказу ТОВ «ДЛК «Пілот» від 20.01.2023 №2-К 23.01.2023 року, ОСОБА_1 та на підставі ст.49-2 КЗпП надано попередження про скорочення посади кондитера та звільнення з 24.03.2023, а також пропозицію переведення на вакантні посади кухонного робітника або прибиральника виробничих приміщень.

23.01.2023 у зв`язку з відмовою від підпису в одержанні попередження від 23.01.2023 про скорочення посади кондитера та звільнення з 24.03.2023, а також пропозиції переведення на вакантні посади кухонного робітника або прибиральника виробничих приміщень, менеджером з персоналу ОСОБА_7 , заступником начальника охорони ОСОБА_8 та бухгалтером Наталією Хлопенко було складено акт №1 про відмову від підпису. Крім того, назване попередження від 23.01.2023 направлене на адресу проживання ОСОБА_1 , вказану у особовій справі.

23.01.2023 менеджером персоналу ОСОБА_7 повторно було запропоновано надати пояснення відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 01.03.2022 по 23.01.2023 (вимога про надання пояснень направлялась 01.03.2022). У зв`язку з відмовою від надання пояснень менеджером з персоналу ОСОБА_7 , заступником начальника охорони ОСОБА_8 та бухгалтером Наталією Хлопенко складено акт №2 про відмову надати пояснення.

Згідно до наказу ТОВ «ДЛК «Пілот» по особовому складу №150-П 24.03.2023 ОСОБА_1 звільнена з посади кондитера з 24.03.2023 за скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП.

24.03.2023 ОСОБА_1 отримала повний розрахунок при звільненні, в тому числі вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, ознайомившись та отримавши при цьому розрахунковий листок за березень 2023 року, що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_1 , копію наказу про звільнення №150-П від 24.03.2023.

24.03.2023 наказом по підприємству ТОВ «ДЛК «Пілот» «про затвердження штатного розкладу на 2023 рік» затверджено та введено в дію з 24.03.2023 року штатний розклад ТОВ «ДЛК «Пілот»

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці та на підприємстві у період з 01.03.2022 по 23.03.2023 року, не надала суду доказів поважності відсутності на робочому місці, підстав для нараховування та виплати позивачу за названий період заробітної плати суд не вбачає..

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що роботодавцем у день звільнення не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства. Натомість представником відповідача підтверджена відсутність заборгованості перед позивачем. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛК «Пілот» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 29 червня 2023 року.

Головуючий-суддя: