Провадження № 22-ц/812/1327/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2023 року м. Миколаїв

справа № 483/103/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Голощаповою А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 23 лютого 2022 року суддею Шевиріною Т.Д. в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 23 лютого 2022 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

ОСОБА_3 ,

про визнання грошових зобов`язань об`єктом права спільної сумісної власності

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та виділення їй у власність частки житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони за спільні кошти придбали будинок із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні спільним майном, позивачка просила про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , у якому зазначав, що будинок, на частку в якому претендує позивачка, придбаний ним за позичені у ОСОБА_3 кошти 1 474 623, 20 грн. Вказана сума стягнута з нього на користь ОСОБА_3 судовим рішенням. Посилаючись на те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 просив визнати ці кошти об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити борг між сторонами. Крім цього ОСОБА_1 просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, 131 760 грн виконавчого збору, стягнутого з нього за судовим рішенням, ухваленим на користь ОСОБА_3 ; 131 760 грн та 1 051 грн виконавчого збору, визначеного постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження; 13 702, 20 грн витрат на оплату комунальних послуг, спожитих у спільному будинку; та розподілити між подружжям ці боргові зобов`язання. Спірний житловий будинок та земельну ділянку виключити з об`єктів поділу майна.

До участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги про поділ майна не визнав, пославшись на те, що будинок подружжя придбало за позичені кошти, ОСОБА_2 не працювала, її батьки доходу не мали, допомоги у купівлі будинку не надавали, за його кошти проводилися будівельні роботи в будинку та саме він оплачував комунальні послуги.

Відповідачка за зустрічним позовом вимог про визнання грошових коштів об`єктом спільної власності не визнала, зазначала, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за спільні кошти подружжя в період шлюбу, на що вказує той факт, що перерахування коштів продавцю відбулось раніше, ніж ОСОБА_1 позичив кошти у друга родини ОСОБА_3 . Крім цього вказувала на те, що їй нічого не було відомо про укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , своєї згоди на укладення цього договору вона не надавала, тому відсутні підстави вважати, що цей договір укладено на користь родини. До участі у розгляді справи про стягнення боргу за договором позики вона не залучалася, отже вважає, що кошти були позичені ОСОБА_1 на власні потреби, не пов`язані з придбанням спірних будинку та земельної ділянки.

Представник третьої особи у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів проси відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 грошові кошти на придбання будинку та земельної ділянки, які є предметом спору. На даний час на виконання рішення суду про стягнення боргу відкрито виконавче провадження та на спірне майно накладено арешт.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено повністю. Визнано житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями та земельну ділянку з кадастровим номером :02:015:0033 площею 0,0841 га, що розташовані по АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За ОСОБА_2 визнано право власності на частку вказаного вище житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями та на частку земельної ділянки.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності грошових зобов`язань відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано презумпцією права спільної сумісної власності подружжя на майно, що набуте під час шлюбу, та недоведеністю придбання спірного будинку саме за кошти, отримані ОСОБА_1 у позику від ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та задовольнити його зустрічний позов про визнання грошових зобов`язань об`єктом права спільної сумісної власності, розподіливши їх між подружжям.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не знала про отримання коштів у борг, оскільки на це вказував він та свідок ОСОБА_4 , яка пояснювала суду, що вона знала про те, що у подружжя немає власних грошей на придбання будинку, тому вони будуть купувати його за позичені кошти. Також це підтвердив ОСОБА_3 .

Також посилався на те, що суд не врахував доходів обох з подружжя та не встановив дійсного походження коштів, витрачених на придбання будинку та земельної ділянки.

Вказував на безпідставне неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, зроблених зокрема у постанові від 30 червня 2021 року справі № 462/2662/20, про те, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю суттю є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Крім цього апелянт посилався на те, що ОСОБА_2 з позовом про визнання договору позики недійсним не зверталася та рішення суду про стягнення боргу за ним не оскаржувала.

Зазначав, що вважає безпідставними посилання суду на те, що договір позики нереальний, оскільки цей договір був предметом розгляду за судовим позовом та за ним ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Наполягав на тому, що договір позики укладався ним саме в інтересах сім`ї, оскільки на той час вони перебували у шлюбі.

Зазначав, що судом першої інстанції, всупереч судовій практиці Верховного Суду, безпідставно не враховано боргів подружжя, у тому числі тих, що виникли у зв`язку з судовим та виконавчим провадженням за позовом про стягнення боргу за договором позики.

Вказував на те, що договорами купівлі-продажу від 29 грудня 2018 року підтверджується факт отримання продавцем коштів за будинок та земельну ділянку до підписання договорів у нотаріуса.

Зазначав, що вартість будинку 964 971 грн визначена після проведення у ньому будівельних та ремонтних робіт, тому суд безпідставно послався на показання свідка продавця спірного будинку та земельної ділянки, яка пояснювала, що продала будинок за 18 000 доларів США у 2018 році.

Також вважав неналежним доказом звіт про оцінку майна, оскільки наявні в ньому інформація не відповідає дійсності та не відображає дійсного стану будинку.

На неналежність доказів квитанцій, долучених ОСОБА_2 до відзиву на зустрічний позов, оскільки вони містять інформацію щодо внесення на депозитний рахунок ОСОБА_2 доларів США іншою особою, яка не є учасником справи ОСОБА_5 . При цьому у договорах купівлі-продажу вартість будинку та земельної ділянки зазначені у гривнях.

Суд першої інстанції допустив грубі порушення норм процесуального права, формально підійшовши до розгляду зустрічного позову, ґрунтуючись виключно на припущеннях. Не встановив повністю фактичних обставин справи, не перевірив доводів і наданих сторонами доказів.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником ОСОБА_2

адвокатом Ільїним О.В., позивачка за первісним позовом просила рішення суду першої інстанції залишити без мін, посилаючись на придбання спірних будинку та земельної ділянки за спільні кошти подружжя, на недоведеність укладення договору позики в інтересах родини, на неефективність способу захисту позовних вимог про визнання грошового зобов`язання об`єктом права спільної сумісної власності.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат, понесених ним на оплату комунальних послуг, ОСОБА_2 вказує на те, що під час спільного проживання комунальні послуги оплачувалися за рахунок спільних коштів подружжя.

Щодо недостовірності як доказу звіту про оцінку майна, ОСОБА_2 вказувала на те, що апелянт не скористався своїм правом клопотання про проведення експертизи щодо його оцінки, за наявності у нього обґрунтованого сумнів відносно звіту про оцінку.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Ільїна О.В. та відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що з 16 березня 2016 року по 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, а також земельну ділянку площею 0,0841 га для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 .

Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки посвідчені 29 грудня 2018 року приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 стверджує, що на придбання зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки 28 грудня 2018 року він позичив у ОСОБА_3 48 000 доларів США, та на підтвердження цього надав суду копію розписки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто 48 000 доларів США, що в еквіваленті становить 1 317 600 грн - в рахунок заборгованості за договором позики від 28 грудня 2018 року. Судове рішення перебуває в стадії виконання.

Будь-яких доказів того, що позивачка ОСОБА_2 знала про укладення цього договору позики та давала згоду на його укладення суду не надано.

Позиція апеляційного суду

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Таким чином, в силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин, Верховний Суд у своїй постанові від 21 липня 2021 у справі № 361/5840/19 (провадження № 61-259ск21), прийшов до висновку про те, що суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

У справі, яка переглядається, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 на підтвердження факту отримання позики на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки надано розписку за якою він отримав від ОСОБА_3 48 000 доларів США. Проте, розписка не містить даних про обізнаність ОСОБА_2 про отримання чоловіком цих коштів. Крім цього, судами встановлено, що грошові кошти за придбаний будинок були перераховані на рахунки продавця ОСОБА_5 до укладення договору купівлі-продажу, а саме 27 грудня 2018 року.

Отже, доказів того, що отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_3 48 000 доларів США було витрачено на придбання спірного майна матеріали справи не містять, а надана ним боргова розписка цього факту не підтверджує.

З огляду на викладене у суду відсутні підстави кваліфікувати ОСОБА_2 як зобов`язану особу (боржника) за укладеним договором позики у формі розписки, оскільки відсутні докази укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї.

При цьому колегія суддів також враховує той факт, що сума отриманої ОСОБА_1 позики майже втричі перевищує вартість придбаного подружжям житлового будинку та земельної ділянки, зазначену у договорах купівлі-продажу.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статті 372 ЦК України.

В силу частини 1 статі 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом майна подружжя, зміст заявлених позовних вимог та наведені положення закону, позивачкою за первісним позовом ОСОБА_2 та наявними у справі доказами належним чином доведено придбання спірного житлового буднику та земельної ділянки подружжям під час перебування у шлюбі.

При цьому позивачем за зустрічним позовом не доведено придбання спірного майна за кошти, отримані ним у позику від ОСОБА_7 . Хоч факт отримання такої позики і підтверджується розпискою та судовим рішенням про стягнення боргу, проте жодних доказів того, що цей договір було укладено в інтересах сім`ї та зі згоди другого з подружжя ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

В силу положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, : 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту придбання спірного майна саме за кошти, отримані у позику від ОСОБА_3 .

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відхилив як такі, що не ґрунтуються на доказах та вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, аргументи відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що спірне майно придбано за рахунок позичених коштів.

З урахуванням викладеного суд обґрунтовано зробив висновок, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, яке підлягає поділу з урахуванням рівності часток позивачки та відповідача.

Посилання апелянта на те, що факт отримання коштів у борг підтвердила свідок ОСОБА_5 на позицію суду не впливає, оскільки факт отримання грошових коштів у позику не можуть підтверджуватися свідченнями очевидців.

Довід апелянта про те, що грошові кошти за будинок були отримані продавцем до укладення договорів купівлі-продажу від 29 грудня 2018 року, і саме цей факт цими договорами підтверджується, є безпідставним, оскільки у договорах купівлі-продажу зазначено факт отримання продавцем грошових коштів, без вказівки на час, коли вони були отримані. При цьому судом першої інстанції встановлено, зокрема з пояснень свідка ОСОБА_5 та виписок по належному їй валютному рахунку, що грошові кошти за будинок у розмірі 18 000 доларів США були зараховані на її рахунок 27 грудня 2018 року. Кошти у ОСОБА_3 , як зазначає сам ОСОБА_1 він отримав 28 грудня 2018 року, а договір купівлі-продажу укладено 29 грудня 2018 року.

Посилання апелянта на невідповідність оцінки майна технічним характеристикам цього майна та внаслідок цього спотворення його вартості, правового значення не мають, оскільки майно поділено між подружжям у рівних частках, будь-якої компенсації будь-кому з подружжя судом не визначалося, тому на права сторін не вплинуло.

Довід апеляційної скарги про те, що не потрібна згода другого з подружжя при укладенні одним з них договору позики, з посиланням на постанову КЦС ВС від 30 червня 2021 року у цивільній справі № 462/2662/20 за позовом дружини про визнання договору позики, оформленого розпискою між особою та її чоловіком недійсним через його фіктивність, безгрошовість та укладення без її згоди як дружини позичальника, суперечать доводам ОСОБА_1 про виникнення у ОСОБА_2 зобов`язань за укладеною ним борговою розпискою. У постанові, на яку посилається ОСОБА_1 , Верховний Суд в черговий раз послався на те, що такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України), та наголосив, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною власністю подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Також необгрунованими є твердження апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано та не розподілено між подружжям кошти, що сплачувалися ОСОБА_1 за комунальні послуги та ті, що виникли у зв`язку з судовим та виконавчим провадженням у справі за позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Так з матеріалів вбачається, що борги за спожиті комунальні послуги виникли у подружжя під час перебування у шлюбі та оплачені у цей же час за спільні кошти подружжя.

Борги ОСОБА_1 , що виникли внаслідок ухвалення судового рішення про стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_3 та за виконавчим провадженням щодо виконання цього судового рішення, не створюють для ОСОБА_2 жодних правових наслідків, оскільки, як правильно встановлено судом, вона не була стороною цього договору та не залучалася, у тому числі самим ОСОБА_1 , до розгляду цієї справи.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Проте, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати відносяться на рахунок апелянта.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 25 грудня 2023 року