Провадження № 2/761/8582/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Решти Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), у якому просила стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики в загальному розмірі 768 642, 61 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, котрі відповідач зобов`язувався повернути у визначений розписками строк. Передача грошових коштів відбувалась частинами, що підтверджується відповідними розписками. Проте, відповідач у визначений термін не здійснив платіж. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань позивач письмово звернулась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів за умовами договору позики 14.12.2021р. та повторно 20.06.2023 р.

Станом на 01.07.2023р. відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав належним чином, тому позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 768642 грн. 61 коп., з яких 731 371 грн. 99 коп. залишок боргу за договором позики, 37270 грн. 62 коп. 3 % річних.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17.07.2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у даній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12.10.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також долучив до заяви оригінал розписки від 18.07.2020р. та від 04.11.2021р.

Відповідач у призначені судові засідання жодного разу не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Суд, вчиняв наступні заходи стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, та надання ним своїх заперечень стосовно позову. Так, суд надіслав поштовим відправленням ухвалу про відкриття провадження у справі з матеріалами позовної заяви за підтвердженим місцем реєстрації відповідача поштовим відправленням, а також судові повістки про виклик до суду на судові засідання 13.11.2023 року, 25.12.2021 року, однак поштові відправлення повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 3 ч.7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023р. у справі №755/17944/18 зазначено, що посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_4 належним чином не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати належні йому процесуальні права, є безпідставними, так як наявна на а. с. 143 т. 3 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 18.07.2020 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9840 доларів США та відповідно до написаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму до 18.09.2021 року.

Також, 04.11.2021 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10160 доларів США та відповідно до написаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму до 18.11.2021 року.

Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 по справі № 537/1118/20 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З огляду на досліджені судом докази, вищезазначені положення ЦК України, а також правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів. Своїм підписом у розписках про отримання коштів відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

В ході розгляду цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки та погодженому графіку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 533 ЦК України).

Згідно наявних в матеріалах справи оригіналів розписок, позивач 18.07.2020 року передала у власність відповідачу на безпроцентній основі грошові кошти в сумі 9840,00 доларів США та 04.11.2021 року грошові кошти в сумі 10160,00 доларів США.

Станом на 18.07.2020 року, тобто день укладення Договору позики, за офіційним курсом Національного Банку України (1 долар США = 27,2500 гривень).

Станом на 04.11.2021 року за офіційним курсом Національного Банку України (1 долар США = 26,2431гривень).

Враховуючи те, що курс гривні по відношенню до долара США зріс, порівняно з курсом, станом на день написання розписок про отримання позики, розмір боргу підлягає перерахунку.

Як зазначила позивач, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на на 01.07.2023 року, курс гривні до долара США становить - 36,5686.

Відповідно, станом на 14.07.2023 року, дату надходження позовної заяви, розмір неповернутої позики становить: 20000 доларів США х 36,5686 грн/долара США = 731371,99 грн.

Отже, враховуючи вищезазначене, у зв`язку із тим, що відповідач 18.07.2020 року та 04.11.2021 року взяв в позику грошові кошти, а в подальшому не виконав свого зобов`язання, щодо повернення позивачеві всієї суми позики, перевіривши правильність розрахунків, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення на її користь з відповідача суми позики є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 731371,99 гривень підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем проводилися заходи досудового врегулювання спору, про що свідчать претензії від 14.12.2021 року та 20.06.2023 року з доказами направлення, відповіді на які позивач не отримала.

У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу, за формулою :

з 18 вересня 2021 року по 01 липня 2023 року становить 651 календарний день.

Розрахунок 3% річних за пропорцією 359 835,02 х 3 х 651 : 365 : 100= 19 253,63 грн.;

- з 18 листопада 2021 року по 01 липня 2023 року становить 590 календарних днів.

Розрахунок 3% річних за пропорцією 371 536,97 х 3 х 590 : 365 : 100= 18 016,99 грн., який перевірено судом, встановлено, що за порушення відповідачем грошового зобов`язання з нього підлягає стягненню 3 % річних за вказаний позивачем період у загальному розмірі 37270, 62 грн.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в повному обсязі.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача в розмірі 7686,42 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 76-81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 731371 (сімсот тридцять одна тисяча триста сімдесят одна) грн. 99 коп., 3 % річних в сумі 37270, 62 грн. та судовий збір у сумі 7686, 42 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 : рнокпп, НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 8036, 28.11.2017 року, АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 25.12.2023р.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА