Справа № 715/3231/23
Провадження № 2/715/675/23
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2023 року смт. Глибока
Глибоцький районний суду Чернівецької області
в складі головуючого судді Цуренка В.А.
секретар судового засідання Оршевська С.М.
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача Боднарюка К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання малолітньої дитини, -
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк Костянтин Васильович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання малолітньої дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 жовтня 2000 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивач по справі, уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відповідачкою по справі, який останні зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 51.
Від їхнього шлюбу сторони по справі мають малолітню дитину, а саме: ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Глибока Глибоцького району Чернівецької області.
14 грудня 2017 року рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області, між сторонами по справі шлюб був розірваний.
На сьогоднішній день сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство, так як відповідачка не має бажання в подальшому проживати разом з позивачем однією сім`єю.
Однак, після розірвання шлюбу спільна дитина сторін залишилася проживати разом із позивачем (батьком) та перебуває на повному його утриманні. Матір дитини, відповідачка по справі, не цікавиться життям та вихованням сина, не спілкується з ним, не відвідує школу, в якій навчається дитина, не купує йому одяг, продукти харчування, інші необхідні речі.
Таким чином, на даний час малолітній син сторін по справі перебуває на повному утриманні позивача і разом зареєстровані по АДРЕСА_1 , однак, на теперішній час фактично останні проживають без реєстрації по АДРЕСА_2 , чим і підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов Глибоцької селищної ради Чернівецької області від 03.10.2023 р. за № 885, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання сина.
До теперішнього часу позивач з матір`ю його малолітнього сина не дійшли згоди щодо місця його проживання.
Враховуючи те, що дитина знаходиться на одноособовому утриманні позивача та він самостійно займається її вихованням, у нього постала необхідність юридичної фіксації цього факту, оскільки в подальшому можуть виникнути обставини щодо необхідності оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків, а також з метою оздоровлення можуть виникнути питання щодо його переміщення з сином без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із дитиною, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.
Отже, враховуючі всі обставини, батько дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу опіки та піклування (третя особа по справі) Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, з заявою щодо визначення місце проживання його малолітнього сина за його місцем реєстрації та проживання, а саме: в АДРЕСА_1 . Та згідно рішення виконавчого комітету Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області за № 6/79 від 30.03.2023 року, був затверджений висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 за місцем проживання його батька.
На час розгляду у Службі у справах дітей, питання щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін по справі, останній досяг десяти років та приймав участь щодо, визначення місця свого проживання, де надав перевагу одному з батьків, а саме, батькові - позивачу ОСОБА_1 , який має всі можливості забезпечити піклування відносно свого сина.
Таким чином, враховуючи особисту прихильність сина до свого батька, позивач вважає, та переконаний що в інтересах сина проживати саме з ним, а не з його матір`ю.
Також, позивач ОСОБА_1 , стверджує, що має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням малолітнього сина, чого його мати забезпечити не в змозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування сина із матір`ю і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб їхній син не був позбавлений піклування матері.
Стан здоров`я позивача задовільний, хронічних захворювань - не має. На обліках у психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався. Характеризується за місцем проживання - позитивно.
Малолітній син позивача, навчається в Глибоцькій гімназії в смт. Глибока в 6-му класу.
Позивач хоче надати дитині освіту і добробут. Його син також має бажання жити разом з його батьком. За таких умов дитині, як вважає останній, буде краще в майбутньому проживати разом з його батьком.
Тому просить суд, встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який фактично проживає (без реєстрації) по АДРЕСА_2 , самостійно виховує малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає із ним та перебуває на повному його утриманні, а також визначити місце проживання малолітньої дитини, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з його батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України: серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за його фактичним місцем проживання, а саме: по АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат - Боднарюк К.В., вимоги позову підтримали повністю та просили суд позов задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про місце та час розгляду справи і не подала жодних клопотань. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник органу опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецької області у судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву у якій зазначає, що не заперечують, щодо задоволення позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 20.06.2012 року, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 і його батьками зазначені сторони по справі.
Копією рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.12.2017 року у справі №715/2295/17 провадження №2/715/985/17 підтверджується, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвали шлюб.
Згідно висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з Рішення про затвердження висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 30.03.2023 року №6/79 виданого виконавчим комітетом Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, висновок органу опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 вказаний висновок затверджений.
На підставі описаних вище доказів судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про дитну, займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини.
Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.
Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що на даний час психоемоційний зв`язок дитини із батьком є тісним, ОСОБА_1 належним чином забезпечує духовний та фізичний розвиток дитини, його виховання та навчання. З огляду на викладене, суд вважає, що визначення місця проживання дитини на даному етапі її розвитку разом з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини та забезпечить сталий емоційний, фізичний та духовний розвиток.
Відносно позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання батьком сина, який перебуває на повному його утриманні, суд приходить до наступних висновків.
Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі суд зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи та організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.
Заінтересовані особи визначаються у справі залежно від мети встановлення юридичних фактів.
Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами) убачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Статтею 318 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви, у заяві повинно бути зазначено:
1) який факт заявник просить встановити;
2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;
3) докази, що підтверджують факт.
До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України).
Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 , він не зазначає, які юридичні наслідки безпосередньо породжує розгляд даної вимоги та встановлення вказаного ним факту. Окрім цього, факт проживання та самостійного виховання дитини не оспорювався жодним з учасників справи.
Також ОСОБА_1 не надано доказів неможливості встановлення даного факту у поза судовому порядку, документів, які б слугували підставою звернення до компетентних органів з метою вирішення даного питання.
При цьому метою заявленого ним встановлення факту проживання та самостійного виховання дитини, йому, на його думку, потрібно для захисту прав дітей.
Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав.
Отже, слід дійти висновку, що заявник звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів.
Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.
До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.
Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
Суд у даній справі не встановив факт порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який просив заявник.
Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує жодних юридичних наслідків, зокрема тих, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, зокрема тих, про які він зазначив у заяві.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні даної вимоги ОСОБА_1 , слід відмовити у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.
У відповідності до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати у справі слід розподілити відповідно до задоволених вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за місцем його проживання: АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Повний текст судового рішення виготовлено 21 грудня 2023 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: