Провадження №22-ц/812/654/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 червня 2023 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №489/955/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Ігоря Володимировича Коваленка у приміщенні цього суду 14 листопада 2022 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

16 лютого 2022 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2020 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», було укладено кредитний договір№ CL-276088. На виконання умов зазначеного кредитного договору відповідач отримав кредит, який зобов`язався повернути Банку у повному обсязі в порядку і строки, передбачені цим Договором та Додатковими договорами.

Відповідач свої зобов`язання за договором виконував не належним чином.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору 22 листопада 2021 року на адресу ОСОБА_1 . Банком було направлено досудову вимогу виконання договірних зобов`язань. Дану вимогу залишено відповідачем без реагування.

Станом на 20 січня 2022 року позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в загальному розмірі 219703 грн.06 коп., яка складається із: 165216 грн. 09 коп. заборгованості за тілом кредиту та 54486 грн.97 коп. процентам.

Посилаючись на викладене, АТ «Кредобанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № CL-276088 від 15 травня 2020 року розмірі 219703 грн.06 коп., витрати на професійну правову допомогу у вигляді фіксованої суми у розмірі 1400 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3295,55 грн.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Рішенням Ленінського районний суд міста Миколаєва від 14 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-276088 від 15 травня 2020 року, яка станом на 20 січня 2022року складається із 165216,09 грн. заборгованості по кредиту та 54486,97 грн. процентів, що в загальному розмірі складає 219703,06 грн., а також судовий збір в сумі 3295,55 грн.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу АТ «Кредобанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок порушення позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість перед кредитором, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідача у зазначеному в позовній заяві розмірі.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу досудової вимоги щодо виконання договірних зобов`язань, а відтак - строк виконання зобов`язань по кредитному договору вважається таким, що настав з моменту звернення позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості.

З урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 219703,06 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 165216,09 грн.; заборгованості за відсотками - 54486,97 грн., ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню.

Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів обсягу наданих адвокатом послуг та доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, чим не виконано вимоги статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про наявність даної справи ОСОБА_1 не був обізнаний, з оскаржуваним рішенням ознайомився уже після його винесення на офіційному сайті «Судова влада України». Копія позовної заяви, ухвали суду, судові повідомлення йому не надходили.

Крім того, посилався на порушення судом правил територіальної юрисдикції. Так, відповідно до статті 23 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Адреса реєстрації/проживання відповідача: АДРЕСА_1 , що відноситься до Корабельного району м. Миколаєва, а отже вказану справу про стягнення кредитної заборгованості з боржника повинен був розглядати Корабельний районний суд м. Миколаєва.

Суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва не виніс ухвалу про передачу справи за територіальною підсудністю, відкрив провадження, розглянув матеріали по справі та виніс рішення тільки на підставі позову АТ «Кредобанк», чим позбавив ОСОБА_1 як відповідача по справі бути присутнім на судових засіданнях, надати заперечення щодо заявлених позовних вимог, а також не надав можливості представити свої інтереси та подати докази, які суттєво вплинули б на розгляд справи.

Також, позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за кредитним договором, а також щодо нарахування заборгованості по процентам, комісії, а також нарахування пені, штрафів, неустойки.

ОСОБА_1 , зазначав, що систематично вносив оплати за кредитним договором, але сума боргу не змінювалась, добросовісно виконував свої боргові зобов`язання, вносив платежі, виходив на зв`язок з банком та систематично намагався врегулювати питання в досудовому порядку. Однак, кредитор взагалі не йшов на зустріч, не хотів приймати до уваги його обставини, шо вплинули на виконання грошового зобов`язання, чим порушував принцип лояльного підходу до клієнта.

Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність розміру всієї суми непогашеного кредиту.

Банком не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є вірними.

Крім того, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу досудової вимоги щодо виконання договірних зобов`язань.

Банк, не надав суду доказів оформлення та укладання між сторонами та, відповідно, отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, паспорт споживчого кредиту, щоб в сукупності із заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Позивач не надав суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Відповідно до виписки за договором від 15 травня 2020 року вбачається, що відповідач сплачував грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, які позивач не врахував в розрахунок заборгованості при подані позовної заяви.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до кредитора щодо врегулювання питання по оплаті за договором про споживчий кредит. Труднощі з роботою, складні сімейні обставини, пандемія коронавірусу вплинули на його фінансову можливість систематично та в повному обсязі виконувати свої кредитні зобов`язання. Дані обставини він вважає об`єктивною причиною виконання не в повному обсязі своїх обов`язків за кредитним договором.

Крім того в супереч часини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не повідомив ОСОБА_1 у письмовій формі про кредитні умови.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановили суди першої та апеляційної інстанцій 15 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та відповідачем ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № CL-276088, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 169430,28 грн. на строк до 14 травня 2025 року за умови сплати 35 % річних за користування кредитними коштами та повернення кредиту і сплати процентів частинами щомісяця (пункти 2.1 -2.3, 4.1 договору).

Згідно пункту 2.4 кредитного договору позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 26887,90 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Кредобанк» в сумі 121849,00 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «ОТП Банк»» в сумі 9714,01 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «Ощадбанк» в сумі 10979,37 грн. (а.с.5-8).

Погашення кредиту позичальником визначено умовами пунктів 2.8, 2.9, 6.2 кредитного договору, згідно яких передбачено щомісячне погашення кредиту відповідно до Графіку платежів (а.с.8).

Надання відповідачу кредитних коштів позивач підтвердив меморіальними ордерами № 25449102 від 15 травня 2020 року на суму 121849,00 грн., № 25449111 від 15 травня 2020 року на суму 10979,37 грн., № 25449114 від 15 травня 2020 року на суму 26887,90 грн., № 25449105 від 15 травня 2020 року на суму 9714,01 грн.(а.с.14-17).

Факт руху грошових коштів на рахунку, відкритому на ім`я відповідача, позивач підтвердив випискою за період з 15 травня 2020 року по 20 січня 2022 року, яка відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, яка містить проведені банківські операції і підтверджує факт користування відповідача кредитними коштами, отриманими за кредитним договором (а.с.18).

За розрахунком позивача станом на 20 січня 2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 219703,06 грн., яка складається із 165216,09 грн. заборгованості за тілом кредиту та 54486,97 грн. процентам (а.с. 12).

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Суд, на підставі наявних у справі доказів, надавши їм належну правову оцінку у відповідності до статті 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 , отримавши від позивача кредитні кошти за Договором, умов цього договору не дотримався, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у визначеному позивачем розмірі, розрахунок якого є обґрунтованим.

Колегія судів погоджується з таким висновком суд першої інстанції та відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Отже, звернення кредитодавця про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено п. 6.9. Кредитного договору.

Згідно пункту 6.9 кредитного договору Банк у випадках, передбачених пунктом 3.3 кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого пунктом 6.9 кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомлені (згідно пунктами 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору) протягом 30 (тридцяти) календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказанні порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (пункт 6.10 кредитного договору).

Виходячи з вищезазначеного, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку, оскільки загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18), від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18 (провадження №61-22164св19), від 17 березня 2021 року у справі № 361/1488/19 (провадження №61-6141св20).

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші обумовлені договором платежі.

Відповідач ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим, 24 листопада 2021року позивач направив на адресу відповідача досудову вимогу від 22 листопада 2021 року за № 27-22112021-П4-МВП-15 про усунення протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, порушення умов кредитного договору та погашення заборгованості в простроченому боргу, а у випадку невиконання - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії (а.с.19).

Проте, відповідач заперечує отримання досудової вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу досудової вимоги щодо виконання договірних зобов`язань, а відтак строк виконання зобов`язань по кредитному договору вважається таким що настав з моменту звернення позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності первинних документів, які підтверджують правильність нарахування відсотків, а сама по собі виписка з рахунку позивача не може бути підтвердженням правильності розрахунку заборгованості, не заслуговують на увагу з наступних підстав .

За приписами частин 3, 6 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частин 1, 2 статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Згідно із пунктами 61-63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75алі - Положення) виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:

Пункт 59 Положення передбачає, що банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) клієнтські рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс/оборотно-сальдову відомість.

У разі складання регістрів бухгалтерського обліку в електронному вигляді банк зобов`язаний зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операції, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України.

В силу пункту 60 Положення клієнтські рахунки та рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, надана позивачем виписка про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 7) є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом у розумінні статей 77-80 ЦПК України, та у своїй сукупності з іншими, зокрема, меморіальними ордерами, підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача кредитні кошти у визначеному Кредитним договором розмірі та відповідно до наданого позивачем розрахунку з 15 травня 2020 по 20січня 2022 року користувався кредитними коштами.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до положень статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку, розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя, лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Поняття «суд, встановлений законом», включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція поділяється на предметну та суб`єкту юрисдикцію, інстанційну юрисдикцію та територіальну юрисдикцію (підсудність).

Територіальна юрисдикція (підсудність) за загальним правилом статті 27 ЦПК України визначається за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача за винятком виключної підсудності з приводу нерухомого майна, встановленої статтею 30 цього Кодексу, та альтернативної підсудності певної категорії справ, зазначених у статті 28 ЦПК України, у яких право на вибір суду належить позивачеві.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Місце проживання чи перебування фізичної особи визначається відповідно до статті 29 ЦК України і статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон).

Згідно статті 3 вказаного Закону місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Пред`являючи позов до відповідача ОСОБА_1 , позивач АТ «Кредобанк» вказав його адресу: АДРЕСА_1 , що відноситься за територіальною підсудністю до Корабельного районного суду м. Миколаєва. Проте за відсутності підстав для застосування правил альтернативної підсудності позивач обрав Ленінський районний суд м. Миколаєва, який не є судом, встановленим законом, у розумінні положень Конвенції та вказаних норм процесуального права.

В силу частини 1 статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Частиною другою статті 378 ЦПК України передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до зворотного повідомлення (а.с.44) ОСОБА_1 особисто отримав направлені судом документи по справі - копію позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі від 22 лютого 2022 року, тобто був належним чином повідомлений про наявність даного судового провадження і розгляд справи Ленінським районним судом м. Миколаєва, а тому мав можливість, але не заявив про непідсудність справи Ленінському районному суду м. Миколаєва.

За такого у даній справі відсутні підстави для застосування положень частини 1 статті 378 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду містак Миколаєва від 14 листопада 2022 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 27 червня 2023 року