судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 496/4877/20 (провадження № 61-3078св23)
за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт постійного проживання на законних підставах його баби ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, з 1990 року до дня її смерті.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської областівід 18 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання на законних підставах баби заявника ОСОБА_1 - громадянки України ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, з 1990 року до дня її смерті.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року без змін.

З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення (стаття 293 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - третьою, шостою статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Факт (від латинського factum) - зроблене, подія, що відбулася в дійсності, в загальному сенсі - синонім поняття істина, подія, результат, знання, достовірність якого доведена.

Під юридичними фактами належить розуміти конкретні життєві обставини, з наявністю яких норми права пов`язують виникнення передбачених юридичних наслідків.

Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главою 6 Розділу IV ЦПК України.

Зокрема, статтею 318 ЦПК України передбачено вимоги до заяви, а саме у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

Також до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Згідно з частиною першою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Задовольняючи заяву, суди виходили з того, що заявник надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його баба ОСОБА_2 постійно проживала на території України з 1990 року до дня її смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . А саме такий факт підтверджується актом від 09 листопада 2019 року, складеним депутатом Біляївської міської ради Рогачко О. В. за участю громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їхніми поясненнями в судовому засіданні, наданими в суді першої інстанції. Встановлення факту необхідно заявнику для набуття громадянства України.

Проте такі висновки вважаю помилковими, з огляду на таке.

По-перше, заявник у порушення вимог статті 318 ЦПК України в заяві про встановлення факту проживання його баби на території України не зазначив причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, не надав довідку про неможливість відновлення втрачених документів. Зазначені обставини в ході розгляду справи суди не встановили та відповідно в судових рішеннях не відобразили, що виключало можливість встановлення цього факту судом.

По-друге, суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України з 1990 року до дня її смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто понад 20 років), лише на підставі показань двох свідків та акта про проживання, засвідченого секретарем сільської ради за участю цих же свідків. При цьому суд не з`ясував інші важливі обставини. Зокрема, за яких обставин баба заявника почала проживати на території України, з ким проживала, де працювала, коли отримала громадянство України, чи отримувала пенсію та інше. Наведене ставить під сумнів достовірність встановленого факту.

По-третє, згідно зі статтею 8 Закону України «Про громадянство України» в редакції, чинній на момент звернення заявника до суду, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» реєструються громадянами України.

Тобто, для набуття громадянства України на підставі цієї норми права юридичне значення має факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, тоді як встановлення факту постійного проживання на території України після 24 серпня 1991 року по 2010 рік юридичного значення не має. Тому безпідставним є встановлення такого факту в цій справі.

По-четверте, суди не врахували, що в 2001 році заявнику вже був виданий паспорт громадянина України, який у 2020 році в нього вилучений у зв`язку із відсутністю доказів його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

По-п?яте, суди не звернули уваги на те, що необхідною передумовою для встановлення судом факту, про який просив заявник, є звернення до заінтересованої особи з заявою про набуття громадянства. Проте заявник таких доказів суду не надав, а отже не обґрунтував юридичну значимість факту, який він просив встановити.

При цьому колегія суддів помилково посилалася на положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, які в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, оскільки в даному випадку заявник звернувся до суду не за вирішенням спору, а з заявою встановлення факту, що має юридичне значення, під час розгляду якої не вирішується спір.

За таких обставин вважаю, що касаційна скарга підлягала задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Суддя М. Ю. Тітов