КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023року місто Київ

справа №758/3281/23

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Петрова Д.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів, визнання положення договору частково недійсним та зобов`язання здійснити перерахунок платежів, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати недійсним положення кредитного договору, укладеного між неюта ПАТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором;

зобов'язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок платежів здійснених неюза кредитним договором як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що між нею та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір.

Вказувала, що її представником було надіслано до АТ «ПУМБ» адвокатський запит з метою отримання копії кредитного договору, укладеного між нею та АТ «ПУМБ», повний і достовірний розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на дату звернення і достовірний розрахунок погашеної суми заборгованості за кредитним договором з інформацією про рух внесених коштів. Проте, 22 лютого 2023 року, АТ «ПУМБ» було надіслано відповідь на адвокатський запит, де було відмовлено у наданні вказаної інформації.

Зазначала, що кредитним договором було встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка є незаконною, оскільки виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов'язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Вважає, що є несправедливими положення кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними, така умова є незаконною, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Вказувала, що оскільки положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором є несправедливим та підлягає визнанню недійсним, то відповідно, виникає об'єктивна необхідність зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором та зарахувати вже сплачені нею кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що жодних документів від АТ «ПУМБ», які витребував суд першої інстанції, ні вона, ні її представник не отримували, що позбавило її можливості ознайомитись з доказами, які витребовувались по справі та надати свої заперечення відносно вказаних документів.

Вказувала, що наразі кредитний договір НОМЕР_2 від 27 червня 2013 року є досі діючим та нею було здійснено останні оплати у січні 2023 року та у лютому 2023 року, що підтверджується копіями квитанцій.

Зазначала, що вона не знала про те, що АТ «ПУМБ» було встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка є незаконною.

Посилалася на те, що за вказаним договором, незважаючи на те, що його було укладено у 2013 році, нею продовжувались здійснюватись оплати, хоча розмір заборгованості не зменшувався, у зв`язку з цим, вона у грудні 2022 року звернулась за консультацією до адвоката Безсмертного С.М., де їй було повідомлено, що банком ймовірно було встановлено плату за користування кредитним договором, яка є незаконною.

Вважає, що оскільки банком було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, а саме - обслуговування кредиту, то положення договору комплексного банківського обслуговування НОМЕР_2 від 27 червня 2013 року щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Вказувала, що при укладенні кредитного договору, вона не могла знати про те, що у вказаному договорі була встановлена плата за послуги, яка за законом повинна надаватись банком безоплатно. Тобто, навіть при ознайомленні з умовами кредитного договору, позичальник не міг знати, що законодавством передбачено, що комісія за обслуговування кредитного договору повинна надаватись на безоплатній основі, оскільки позичальник, як слабша сторона не володіє знаннями законодавства у сфері кредитних правовідносин.

Зазначала, що вона, звернувшись до спеціалістів в сфері кредитних правовідносин, повністю ознайомившись з кредитним договором та дізнавшись про невідповідність вказаних умов до законодавства України, скористалася своїм правом і в межах строку позовної давності звернувся до суду з позовом про визнання окремих пунктів договору недійсним та повернення переплачених коштів за кредитним договором.

06 жовтня 2023 року від відповідача АТ «ПУМБ» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач пропустила строки звернення до суду з даним позовом. Вказував, що відповідно до п.2.5 пропозиції укласти договір карткового рахунку від 27 червня 2013 року встановлено комісію за обслуговування овердрафту у розмірі 2%, а відтак позивач не могла не знати про встановлену комісію у договорі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена на зазначені нею адреси, у тому числі адресу електронної пошти.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення оспорюваного кредитного договору від 27 червня 2013 року щодо встановлення плати за обслуговування кредиту про споживчий кредит істотно порушують права позичальника, а тому пункт 4.1 розділу 2 кредитного договору від 27 червня 2013 року згідно зі ст.ст.203, 215 ЦК України є недійсним.

Також судом у рішенні зазначено, що враховуючи що позовні вимоги позивача судом визнані обґрунтованими, але стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, а також те, що позивач звернулася до суду 23березня 2023року, що підтверджується матеріалами справи, тобто після спливу строку позовної давності, це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2013 року між ПАТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 було підписано Пропозицію укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), а також Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, згідно з якими було відкрито картковий рахунок (оферта) у валюті рахунку - гривня, з лімітом овердрафту, що не перевищує 50000 грн., зі строком користування овердрафтом та договором страхування - 36 міс.

Відповідно до п.2.5 вказаної Пропозиції комісія за обслуговування овердрафту встановлена у розмірі 2%.

У розділі 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків надано визначення комісії - це комісійна винагорода банку за обслуговування кредиту, наданого позичальнику.

Відповідно до п.4.2 розділу 2 Загальних умов за обслуговування кредиту позичальник сплачує комісію у розмірі, вказаному в Пропозиції від початкової суми кредиту, перерахованої банком згідно з цим розділом (база розрахунку комісії).

Як вбачається з наданої відповідачем виписки по рахунку приватного клієнта ОСОБА_1 №/0602 за період з 27 червня 2013 року по 01 жовтня 2016 року ПАТ «ПУМБ» систематично здійснював ОСОБА_1 нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія).

Також з вказаної виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості.

Відповідачем подано розрахунок заборгованості позивача за кредитним договором НОМЕР_2 від 27 червня 2013 року станом на 02 червня 2023 року, згідно якого загальна заборгованість ОСОБА_1 перед відповідачем становить 36171,02 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що кредитним договором було встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка є незаконною, оскільки виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов'язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Вважає, що є несправедливими положення кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов'язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов'язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі №910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Рішенні від 01 листопада 2023 року №9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов'язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).

За положеннями абзаців першого, другого та третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3 частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Враховуючи те, що положення спірного споживчого кредитного договору від 27 червня 2013 року передбачають плату за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія), що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, колегія суддів вважає, що такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом просила визнати недійсним положення кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19)).

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового ршення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов'язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором не підлягають задоволенню, у зв'язку із обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Вирішуючи вимоги про зобов`язання АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача було подано до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що договір між позивачем та відповідачем укладений 27 червня 2013 року (десять років тому), а ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом лише 23 березня 2023 року, тобто з порушенням строків позовної давності.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

За наявності підстав для визнання правочину нікчемним, строк позовної давності застосовується лише щодо вимог про застосування наслідків виконаного за нікчемним правочином (постанова Верховного суду від 25 січня 2023 року у справі №760/10552/17).

З огляду на встановлені у справі обставини, а також те, що положення спірного споживчого кредитного договору від 27 червня 2013 року щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія) є нікчемними, колегія суддів вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за договором від 27 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», як плату за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія) в рахунок погашення заборгованості за договором, починаючи з 30 березня 2017 року.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, від 19 квітня 2023 року у справі №335/4991/16-ц, від 06 грудня 2023 року у справі №755/15848/20.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

А відтак, рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів, визнання положення договору частково недійсним та зобов`язання здійснити перерахунок платежів задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за договором від 27 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», як плату за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія) в рахунок погашення заборгованості за договором, починаючи з 30 березня 2017 року.

В решті вимог позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: