Номер провадження: 22-ц/813/1917/23
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Брильова Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2021 року у справі за позовом адвоката Сулакова Олексія Павловича в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, -

в с т а н о в и в:

07 квітня 2021 року адвокат Сулаков Олексій Павлович в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в якому просив суд:

зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

встановити наступні способи участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 , шляхом його систематичних побачень:

кожного понеділка з 15.00 год. до 19.00 год.;

кожної середи з 15.00 год. до 19.00 год.;

кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год.;

у день побачення ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5 надавати йому право особисто забирати дитину з місця його постійного проживання, дитячого або учбового закладу;

проведення спільного відпочинку протягом одного місяця в літку або інший місяць року, коли це не заважає дитині навчатись;

необмеженого спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку, які не передбачають безпосереднього фізичного спілкування;

зобов`язати відповідача за два дні до зустрічі з дитиною надати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання перебування дитини, а у разі настання змін повідомляти про це у наступний день настання цих обставин, посилаючись на те, що з 19 січня 2013 року по 04 січня 2021 року сторони у справі перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року по справі №947/32373/20, що набрало законної сили 04 січня 2021 року. У сторін є спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення проживає з матір`ю, відповідачкою ОСОБА_2 .. Позивач продовжує належним чином забезпечувати сина всім необхідним, дитина бажає спілкуватися з ним, але відповідач перешкоджає бачитись та спілкуватись з дитиною. Тому позивач вимушений був звернутись до Служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визначення способів участі позивача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 15 лютого 2021 року визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з дитиною, шляхом його систематичних побачень кожних понеділка та середи з 15.00 год. до 19.00 год.; кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год. на час перебування батька на території України та повідомлено відповідачку не перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні.

18 червня 2021 року адвокат Брильов Олександр Сергійович в інтересах відповідача ОСОБА_2 надав суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено належним чином, що відповідачка перешкоджає батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні, тому у позивача не було правових підстав для звернення восени 2020 року до Територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради. Протягом останнього часу позивач не проявляє інтересу до батьківського піклування дитини, не телефонує сину та не дотримується графіку зустрічей з сином, інколи не забирає дитину зі школи в дні визначені в акті, що був складений Територіальним відділом Служби у справах дітей Одеської міської ради. Крім того, на цей час позивач оспорює своє батьківство, 28 грудня 2020 року він звернувся до суду з позовом про виключення з актового запису про народження дитини відомості про батька, позивача у справі. На засіданні комісії Територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради було встановлено графік побачень батька з дитиною без врахування інтересів дитини та його матері. Так, у дитини вже існує сталий розпорядок дня: о 21.00 год дитина укладається спати, про що було повідомлено комісію, тому після запропонованого графіку зустрічей тричі на тиждень до 19.00 год, дитина починає готувати уроки і дуже втомлюється. Не враховано, що дитина має наступний графік занять: плавання (вівторок, четвер з 15.30 год до 16.30 год); хор (понеділок, п`ятниця з 15.00 год до 15.45 год.); шахмати (вівторок, четвер з 17.00 год.до 18.00 год.). Тому відповідач не заперечує проти наступного графіку побачення позивача з дитиною: систематичні побачення кожної середи з 15.00 год. до 19.00 год., кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год., проведення спільного відпочинку позивача з дитиною протягом 15 днів влітку та необмежене спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку, вона повідомляє про свою згоду надавати інформацію про зміни місця проживання дитини, графіку тренувань та занять щоразу, коли позивач повідоміть, що він перебуває в Україні що, на думку відповідача, відповідає найкращим інтересам дитини. Крім того, відповідач вважає за необхідне зобов`язати позивача повідомляти її завчасно про те, коли він знаходиться на території України та коли він планує покинути територію України для того щоб відповідач могла формувати свій повсякденний графік та графік їх спільного сина. Таким чином, позивачем не доведено створення перешкод у спілкуванні з дитиною та ухилення відповідача від виконання рішення органу опіки та піклування, адже відсутнє порушене право позивача, яке підлягає захисту судом.

Адвокат Сулаков Олексій Павлович в інтересах позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Адвокат Брильов Олександр Сергійович в інтересах відповідача ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, у судове засідання не з`явився.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

встановив наступні способи участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 , шляхом його систематичних побачень: кожного понеділка з 15.00 год. до 19.00 год.; кожної середи з 15.00 год. до 19.00 год.; кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год.; у день побачення ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5 , надавати йому право особисто забирати дитину з місця його постійного проживання, дитячого або учбового закладу; проведення спільного відпочинку ОСОБА_4 з ОСОБА_5 протягом одного місяця в літку або інший місяць року, коли це не заважає дитині навчатись; необмеженого спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку, які не передбачають безпосереднього фізичного спілкування;

зобов`язав ОСОБА_2 за два дні до зустрічі з дитиною надати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання перебування дитини, а у разі настання змін повідомляти про це у наступний день настання цих обставин.

В апеляційній скарзі адвокат Брильов Олександр Сергійович в інтересах відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Представник Служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.

Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Сулакова Олексія Павловича в інтересах позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною третьої статті 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За правилами статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно частини першої статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Судом першої встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, батьком якої зазначений ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_2 .

19 січня 2013 року сторони уклали шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року по справі №947/32273/20 був розірваний, рішення суду набрало законної сили 04 січня 2021 року.

Відповідно до статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради №174//01-11 від 15.02.2021 «Щодо визначення способів участі ОСОБА_4 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » визначено порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_4 з дитиною, шляхом його систематичних побачень кожного понеділка з 15.00 год. до 19.00 год.; кожної середи з 15.00 год. до 19.00 год.; кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год, але при цьому у висновку не був зазначений порядок проведення спільного відпочинку батька з дитиною.

Беручи до уваги інтереси дитини, її психічний стан, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки відповідач порушує права позивача щодо участі у вихованні дитини.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні позивачем ОСОБА_4 , ні його представником, адвокатом Сулаковим Олексієм Павловичем, не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження обґрунтованості підстав позову, а саме, те, що відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає батьку спілкуватися з дитиною й те, що запропонований позивачем порядок та спосіб спілкування з дитиною та участі у її вихованні, відповідає якнайкращим інтересам дитини. Й навпаки, відповідачем ОСОБА_2 , та її представником, адвокатом Брильовим Олександром Сергійовичем, надані суду належні та достовірні докази, якими спростовуються підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)).

Проте, суд першої інстанції у порушенні положень статті 265 ЦПК України у судовому рішенні взагалі не надав оцінки аргументам, наведеним відповідачкою, щодо відсутності підстав для задоволення позову та не навів мотиви для відхилення доказів, наданих відповідачкою.

Також суд першої інстанції не вирішив, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Так, базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя як право батьків на спілкування з дитиною.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих і зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та право, зокрема, бабусі на спілкування з онуком та право приймати участь у його вихованні. Окрім того, батьків законодавством зобов`язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для батьків (ст. 158 СК України).

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі №233/418/22 (провадження №61-11951св23) зробив наступний правовий висновок: «Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»

ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України»

(заява №2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім права її батьків.

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20 (провадження №61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі №334/1202/20 (провадження №61-7951св22), від 15 серпня 2023 року у справі №759/4170/20 (провадження №61-3420св23).

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановлюючи порядок та спосіб участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не врахував, що у дитини вже існує сталий розпорядок дня: о 21.00 год дитина укладається спати, тому після графіку зустрічей з батьком тричі на тиждень до 19.00 год, дитина починає готувати уроки і дуже втомлюється, те, що дитина має наступний графік занять: плавання (вівторок, четвер з 15.30 год до 16.30 год); хор (понеділок, п`ятниця з 15.00 год до 15.45 год.); шахмати (вівторок, четвер з 17.00 год. до 18.00 год.). Тому відповідач не заперечувала проти наступного графіку побачення позивача з дитиною: систематичні побачення кожної середи з 15.00 год. до 19.00 год. кожної неділі з 12.00 год. до 19.00 год., проведення спільного відпочинку позивача з дитиною протягом 15 днів влітку та необмежене спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку, вона повідомляє про свою згоду надавати інформацію про зміни місця проживання дитини, графіку тренувань та занять щоразу, коли позивач повідоміть, що він перебуває в Україні що, на думку відповідача, відповідає найкращим інтересам дитини.

Судом першої інстанції не враховано, що позивач ОСОБА_4 є громадянином Республіки Азербайджан и не знаходиться постійно в Україні.

Так, згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28 червня 2022 року позивач був відсутній на території України з 14 березня 2021 року по 04 серпня 2021 року, з 21 жовтня 2021 року по 24 листопада 2021 року, 18 грудня 2021 року він виїхав з України та станом на 28 червня 2022 року в Україну не в`їжджав (а.с. 156).

Таким чином, доречно, що відповідач просила зобов`язати позивача повідомляти її завчасно про те, коли він знаходиться на території України та коли він планує покинути територію України для того щоб вона могла формувати свій повсякденний графік та графік їх спільного сина.

Не враховано судом першої інстанції, що 28 грудня 2020 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про виключення з актового запису про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька, позивача у справі.

На підтвердження заперечень проти позову, відповідачка надала суду першої інстанції Висновок експерта №ED-2521-4-1811.21 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, складений 15 липня 2021 року судовим експертом Савостіним Олександром Петровичем, за замовленням відповідача ОСОБА_2 , судовий експерт попереджений за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України (а.с. 63-70), але суд першої інстанції взагалі не дослідів вказаний доказ та не надав йому належної оцінки.

Вказаним висновком експерта встановлено, що психологічне обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявило у нього хороший рівень інтелектуального розвитку, відсутність будь-яких виражених характерологічних «загострень». У випробанового немає ознак підвищеної сугестивності і схильності до фантазування. Дитина дуже тепло ставиться до матері ОСОБА_2 , до батька ставлення стримане негативне, однією з причин є те, що батько ображає його матір (а.с. 69).

Крім того, дитина пояснила судовому експерту, що коли батько не в рейсі, він зустрічається з ним рази три на тиждень, що свідчить, що відповідачка не перешкоджає батьку зустрічатись з сином.

Під час розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції заслухав думку дитини сторін у справі - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який суду повідомив, що з батьком останній раз бачився декілька тижнів назад, а до цього вони не бачились кілька років, спілкування відбувалось у месенджерах онлайн. Дитина пояснювала, що має бажання спілкуватись з батьком у вільний від навчання та занять час, так як додатково до занять у школі відвідує спортивну секцію з плавання. Щодо будь-яких дій з боку матері, які б перешкоджали йому спілкуватися з батьком дитиною не повідомлялось.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Проте, суд першої інстанції не продемонстрував відповідачці, що вона була почута та не надав детальної відповіді на аргументи відповідача.

«Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові» (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №1527/13038/12 (провадження №61-8204св20).

Встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає йому спілкуватися з дитиною, а саме по собі звернення позивача до органу опіки та піклування, а також до суду з цим позовом не свідчить про те, що відповідачем створюються перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Позивачем ОСОБА_4 не було надано належних доказів про наявність перешкод, які б унеможливили зустрічі дитини з батьком, тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про усунення батькові перешкод у зустрічах, участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

За таких підстав, позивачем ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачкою порушуються його права на спілкування з дитиною, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 157, 158, 159 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Брильова Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги адвоката Сулакова Олексія Павловича в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік