Дата документу 22.12.2023 Справа № 337/2486/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2486/23 Головуючий у 1-й інстанції: Котляр А.М.
Провадження №22-ц/807/2376/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 липня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягли згоди щодо укладення договору позики на суму 58 000 грн. За усною домовленістю сторін позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність кошти, а позичальник зобов`язався їх повернути позикодавцю через місяць. Договір позики сторони домовились підписати одразу після перерахування коштів на банківський рахунок позичальника.

Так, на виконання вказаної домовленості 02 липня 2022 року ОСОБА_3 на банківську картку ОСОБА_2 за № НОМЕР_1 перерахував кошти у розмірі 58 000 грн, що підтверджується роздруківкою з банківського рахунку ОСОБА_3 - дві транзакції по 29 000 грн на ОСОБА_2 .

Свої зобов`язання ОСОБА_3 виконав у повному обсязі. Від підписання договору позики ОСОБА_2 відмовився. Окрім того, ОСОБА_2 кошти у сумі 58 000 грн у місячний строк з дня їх передачі повернуті не були, що свідчить про невиконання позичальником своїх зобов`язань. З метою повернення вказаних грошових коштів, ОСОБА_3 22 лютого 2023 року направив ОСОБА_2 вимогу щодо повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 58 000 грн, яку отримано останнім 24 лютого 2023 року, однак дана вимога ОСОБА_2 виконана не була.

27 березня 2023 року ОСОБА_3 на підстав Договору про відступлення права вимоги від 27 березня 2023 року відступив право вимоги щодо повернення (сплати) безпідставно набутих ОСОБА_2 коштів у розмірі 58 000 грн на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку з відсутністю договору позики, позивач посилаючись на ст.ст.1212,1213 ЦК України вважає отримані 02 липня 2022 року ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 58 000 грн як безпідставно набутити.

28 березня 2023 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу щодо повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 58 000 грн, направлену рекомендованим повідомленням про вручення, однак дана вимога ОСОБА_2 виконана не була.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти у сумі 58 000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що договір позики між сторонами так і не був укладений, а отже отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 02 липня 2022 року грошові кошти у розмірі 58 000 грн переведенні останнім двома транзакціями на рахунок відповідача вважаються безпідставно ним набутими, а отже до відповідних правовідносин підлягають застосуванню норми, що регулюють провадження з безпідставно набутим майном, одночасно з чим безпідставно застосував норми, що регулюють Договір позики, який не було зазначено позивачем у позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважу, що апеляційну скаргу було доставлено ОСОБА_2 на його електронну пошту ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 11 грудня 2023 року, про що міститься довідка в матеріалах справи (а.с.105).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження. розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З 1 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 грн (2684 грн Х 100 = 268 400 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 58 000 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 , який відступив право вимоги до відповідача ОСОБА_1 , 02 липня 2022 року перерахував на користь ОСОБА_2 двома транзакціями 58 000 грн, проте позивачем не було доведено що між сторонами виникли правовідносини з договору позики та у відповідача виникли перед позивачем боргові зобов`язання грошового характеру, оскільки боргової розписки або договору позики позивачем надано не було.

Колегія суддів не може повністю погодись з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людиниі основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 02 липня 2022 року ОСОБА_3 здійснив два банківські перекази з картки ПриватБанк на банківську картку Приват Банк Запорожан Владислава Дмитровича № НОМЕР_2 двома транзакціями по 29 000 грн кожна, а всього на суму 58 000 грн. Коментар до платежу «мой телефон НОМЕР_3 », що підтверджується скріншотом з мобільного додатку (а.с.5) та офіційною інформацієювід 05 жовтня 2023 року №20.1.0.0.0/7-230929/45155 стосовно рахунків ОСОБА_2 (а.с.67-68), наданої АТ «КБ «ПриватБанк» на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року про витребування доказів (а.с.53).

Належність даної банківської картки за № НОМЕР_2 ОСОБА_2 , останнім не заперечувалось.

22 лютого 2023 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 письмову Вимогу щодо повернення безпідставно набутих коштів, в якій ОСОБА_3 з урахуванням положень ст.ст.1212,1213 ЦК України просив ОСОБА_2 протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, повернути ОСОБА_3 безпідставно набуті ним кошти у розмірі 58 000 грн та перерахувати поштовим переказом на ім`я ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ). У разі невиконання вимоги, він буде змушений звернутися до суду з позовом з метою повернення безпідставно набутих ОСОБА_2 коштів в судовому порядку (а.с.6).

Відповідно до копії поштового опису вкладення у цінному листі, поштової накладної Укрпошта № 69, фіскального чеку пошти, 22 лютого 2023 року дану вимогу було направлено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.7), яка вручена ОСОБА_2 особисто 24 лютого 2023 року, що підтверджується відповідною випискою із офіційного сайту Укрпошта відстеження поштового відправлення із трекінг номером 697 (а.с.8).

Відповідно до копії Договору відступлення права вимоги від 27 березня 2023 року, ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 право вимоги щодо безпідставно набутих ОСОБА_2 коштів у розмірі 58 000 грн (а.с.9-10).

Відповідно до Повідомлення про відступлення права вимоги, що відбулося від 28 березня 2023 року, ОСОБА_3 повідомив про відступлення права вимоги ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 (а.с.11).

Дане Повідомлення про відступлення 28 березня 2023 року було направлено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , що підтверджується копією поштовою накладною із трекінг номером 690 (а.с.12).

28 березня 2023 року ОСОБА_1 , як новий кредитор направив ОСОБА_2 письмову Вимогу щодо повернення безпідставно набутих коштів від ОСОБА_3 , в якій з урахуванням положень ст.ст.1212,1213 ЦК України просив ОСОБА_2 протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, повернути ОСОБА_1 безпідставно набуті ним кошти у розмірі 58 000 грн та перерахувати поштовим переказом на ім`я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ). У разі невиконання вимоги, він буде змушений звернутися до суду з позовом з метою повернення безпідставно набутих ОСОБА_2 коштів в судовому порядку (а.с.13).

Дана вимога 21 квітня 2023 року була направлена ОСОБА_1 , що підтверджується копією поштовою накладною із трекінг номером 690 (а.с.14).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктивним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі N 3-905 гс 17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182 гс 18) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі N 643/21744/19, провадження N 14-175цс21.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Аналогічний висновок міститься у пункті 43 постанови Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі N 920/169/18.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, що 02 липня 2022 року платником ОСОБА_3 отримувачу ОСОБА_1 на його картковий рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в АТ КБ «Приват Банк» двома транзакціями було перераховано грошові кошти в розмірі по 29 000 грн кожна, а всього у розмірі 58 000 грн.При цьому в призначенні платежу зазначалось «мой телефон НОМЕР_3 » (а.с.6).

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що будь яких договірних відносин з ОСОБА_1 , який набув права грошової вимоги від ОСОБА_3 за Договором відступлення права вимоги від 27 березня 2023 року не має як він сам, так і первісний кредитор ОСОБА_3 .. Кошти були перераховані на рахунок ОСОБА_2 за усною домовленістю на виконання юридично ще неукладеного договору позики, після такого перерахування сторони домовились укласти договір позики, однак після перерахунку коштів, ОСОБА_2 укладати такий договір відмовився.

Разом з тим, встановивши, що кошти були перераховані стороною передчасно на виконання юридично ще неукладеного договору позики, такий договір після перерахування коштів між сторонами укладено не було, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не доведено факт укладення ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_2 договору позики, проте суд першої інстанції взагалі не дослідив посилання позивача щодо повернення відповідачем позивачу коштів як безпідставно набуте майно відповідно до ст.ст.1212, 1213 ЦК України на які саме посилався позивач пред`являючи позов.

Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому.

При цьому слід звернути увагу, що застосування положень законодавства щодо повернення безпідставно набутих коштів застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки відповідача - набувача грошових коштів або самого позивача, як потерпілої сторони (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Також слід зауважити, що відповідач, будучи обізнаною про наявність даного спору, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин щодо того, що вказані кошти були перераховані позивачем на відповідній правовій підставі, або ж наявності інших підстав для отримання коштів, що між сторонами виникли договірні зобов`язання.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача у суді першої інстанції викладені у відзиві на позовну заяву, що він ні з ОСОБА_3 , ні з ОСОБА_1 не знайомий, договір позики з ОСОБА_3 він не укладав, вважає, що будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_3 не виникало. В період з 24 липня 2020 року по 23 грудня 2021 року він проходив строкову службу в лавах ЗСУ, під час мобілізації належною йому карткою ПриватБанк він не користувався, розраховуючи, що картка залишилась вдома, але після демобілізації банківську картку він не знайшов, вирішивши, що вона десь загубилась, звернувся до Банку за відновленням картки лише 07 липня 2022 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 05 червня 2023 року (а.с.27).

Дійсно, з доданих до Відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 копії Військового квитка серії НОМЕР_5 , вбачається, що 24 липня 2020 року по 23 грудня 2021 року він проходив строкову службу в лавах ЗСУ(а.с.25-26). Відповідно до довідки АТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 станом від 05 червня 2023 року в даному Банку має такі рахунки: НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , які закриті. 07 липня 2022 року було проведено перевипуск картки НОМЕР_7 на картку НОМЕР_6 (а.с.27). Проте, дані докази не є належними доказами щодо втрати ОСОБА_2 банківської картки за номером НОМЕР_1 , як і відсутні докази щодо звернення останнього до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що відповідач набув та зберігає грошові кошти не на виконання договірних зобов`язань із позивачем та за відсутності передбаченої законом підстави. До того ж, безпідставність набуття та збереження грошових коштів мала місце не лише в момент їх набуття, але й станом на час розгляду спору.

Отже, встановивши відсутність між сторонами договірних зобов`язань, грошові кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову відповідно до статті 1212 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13 є недоречним, оскільки правовідносини у тих справах не є тотожними правовідносинам у цій справі. Так, у постанові Верховного Суду від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 правовідносини виникли між сторонами на підставі договору позики, умови якого були погоджені сторонами та викладені в розписці, підписаній сторонами. В постанові Верховного суду від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього грошові кошти в розмірі 300 000, 00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 5 грудня 2008 року. Підписання зазначеного договору та передача коштів у розмірі 300 000,00 доларів США були здійснені в присутності двох свідків. Натомість, в даній справі, що наразі переглядається в апеляційному порядку сторони будь якого договору позики, боргової розписки, іншого договору не підписували, що не заперечується сторонами.

Таким чином, вирішуючи даний спір, судом не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору позики, відтак, не встановлено й наявності правової підстав для набуття спірних коштів.

Аргументи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 58 000 грн.

Згідно ч.1, п. 3 ч.2,ч.13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № від 09 травня 2023 року (а.с.4). Позивач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн, що підтверджується квитанцією ID8423-2434-5851-2201 від 20 листопада 2023 року на суму 1610,40 (а.с.88).

Заявлені позивачем позовні вимоги на суму 58 000 грн задоволено у повному обсязі.

Тому, позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1610,40 грн, а всього 2684 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 58000, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2684 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 грудня 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.