ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 760/24188/21

провадження № 61-4210св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі -АБ «Укргазбанк», банк) про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 20 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк», банк), правонаступником якого є АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 188/2008, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті. Позивач є майновим поручителем на підставі договору іпотеки від 20 серпня 2008 року № 188/2008, що забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором № 188/2008.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/6902/16-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено з підстав неналежного виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008, виконання якого забезпечено договором іпотеки № 188/2008 без оформлення заставної від 20 серпня 2008 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На виконання вимог Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VІІІ) у редакції змін, внесених Законом України від 14 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», який набув чинності 23 квітня 2021 року (далі - Закон № 1381-ХІ) та яким встановлені правила та порядок реструктуризації валютних кредитів, що забезпечені єдиним житлом, 24 червня 2021 року позивач надіслала відповідачеві заяву від 23 червня 2021 року про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1381-IX, яка була отримана відповідачем 30 червня 2021 року.

Позивач у позові зазначала, що відповідач отримав заяву про проведення реструктуризації 30 червня 2021 року і не пізніше 29 серпня 2021 року зобов`язаний був надіслати відповідну відповідь рекомендованим листом. Натомість відповідач вимоги Закону ігнорує та свій обов`язок щодо здійснення всіх обчислень, необхідних для проведення реструктуризації, та щодо надіслання рекомендованим листом інформації про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації не виконує.

Позивач вважала, що наявні підстави для зобов`язання відповідача виконати його обов`язок, передбачений підпунктом 12 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ з урахуванням змін, внесених Законом № 1381-ІХ, у судовому порядку.

З урахуванням наведеного позивач просила:

зобов`язати АБ «Укргазбанк» здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації зобов`язань за кредитним договором від 20 серпня 2008 року відповідно до Закону № 1734-VІІІ, з урахуванням змін, внесених Законом № 1381-ІХ;

надіслати їй засобами поштового зв`язку, рекомендованим листом, інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 03 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Зобов`язав АБ «Укргазбанк» здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації зобов`язань за кредитним договором від 20 серпня 2008 року відповідно до Закону № 1734-VІІІ, з урахуванням змін, внесених Законом № 1381-ІХ, та надіслати ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, рекомендованим листом, інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів).

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення позивача як майнового поручителя до відповідача з заявою про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1381-IX відповідає підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 22 лютого 2023 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що звернення позивача як майнового поручителя до відповідача із заявою про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1381?IX відповідає підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2023 року АБ «Укргазбанк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду засобами поштового зв`язку на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, у якій просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах). Вказує, що неправильне застосування судом норм матеріального права полягає у неправильному тлумаченні закону, зокрема пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності зазначеним пунктом за винятком певних випадків.

Тобто законом чітко встановлений перелік осіб, що уповноважені звертатись із вимогою про реструктуризацію, а саме: позичальник; особа, до якої перейшли права позичальника; представник позичальника за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій. Разом з вимогою про реструктуризацію позивач не надала документів, які б підтверджували, що вона діє від імені позичальника або до неї перейшли права позичальника.

Заявник звертає увагу на те, що майновий поручитель не наділений правом звернення із заявою про реструктуризацію. Окрім того, реструктуризація являє собою зміну істотних умов договору про споживчий кредит в той час, як майновий поручитель не є його стороною.

Крім того, заявник наголошує у касаційній скарзі на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що проведення реструктуризації за заявою майнового поручителя призведе до зміни зобов`язання за кредитним договором без згоди позичальника, що в подальшому може призвести до неможливості пред`явлення банком вимог до позичальника. До того ж майновий поручитель відповідає за кредитом виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, до банку надійшла заява про проведення реструктуризації від особи, яка не уповноважена на вчинення таких дій, внаслідок чого було надано мотивовану відмову.

На думку заявника, у цьому випадку відсутнє порушення прав позивача банком, оскільки майновий поручитель не наділений правом звернення із заявою про реструктуризацію, а отже, відмова є законною та обґрунтованою.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Музичко Р. В., подала відзив на касаційну скаргу, у якому позивач касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Позивач зазначає, що відносини між кредитором і майновим поручителем (після ухвалення рішення суду про стягнення боргу з майнового поручителя (іпотекодавця) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки такий поручитель став боржником) підпадають під дію пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ.

Позивач вважає, що з моменту застосування обов`язкової реструктуризації не відбудеться зміни умов кредитного договору без згоди сторони такого договору - позичальника. З моменту застосування реструктуризації майновий поручитель отримає можливість виконувати свої зобов`язання щодо сплати боргу за первісного боржника, який не виконав своїх зобов`язань перед відповідачем, на умовах гарантій, наданих йому державою через відповідні зміни у законі. Правовідносини з первісним боржником у відповідача на цей час ґрунтуються на рішенні Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/393/16-ц, тому жодним чином реструктуризація не може стати перешкодою для звернення до нього з вимогами в майбутньому.

Крім того, позивач вказує, що вона звернулась до суду для захисту своїх прав у зв`язку з недотриманням відповідачем імперативних приписів Закону № 1734?VІІІз вимогою спонукати - зобов`язати відповідача у судовому порядку вчинити визначені законом дії.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 березня 2023 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи зі Солом`янського районного суду міста Києва.

У травні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 21 листопада 2023 року призначив справу до розгляду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 20 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 188/2008, за умовами якого позичальнику наданий кредит у сумі 109 000,00 дол. США строком з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,4 % річних, який мав погашатись разом із процентами щомісячними платежами, починаючи з березня 2009 року.

20 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № 188/2008 без оформлення заставної, за умовами якого ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії виписки з особового рахунку з 20 серпня 2008 року до 28 січня 2020 року станом на 01 січня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008 відсутня.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/6902/16-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 січня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17 січня 2008 року № 77-С/КІ та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 14 серпня 2008 року за реєстраційним номером 45414, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008 в сумі 80 845,93 дол. США та 14 259,82 грн.

Цим рішенням встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення аукціону (публічних торгів) зі встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 1 070 700,00 грн, що відповідає вартості предмета іпотеки, визначеної на підставі оцінки від 11 квітня 2016 року, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитне Брокерське Агентство». Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмети іпотеки відстрочено до скасування Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VІІ).

Зазначеним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/6902/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що визначена АБ «Укргазбанк» станом на 14 вересня 2015 року і перевірена судом сума заборгованості у ОСОБА_2 за кредитним договором становить 80 845,93 дол. США (за кредитом і процентами) та 14 259,82 грн (пені). А також, що спірна квартира підпадає під дію Закону № 1304-VІІ.

24 червня 2021 року ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням № 954 надіслала на адресу АБ «Укргазбанк» заяву від 23 червня 2021 року про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1381-IX за формою та змістом згідно з рекомендованим шаблоном, розміщеним на офіційному сайті відповідача з посиланням «https://www.ukrgasbank.com/private/restruktur/», яка була отримана відповідачем 30 червня 2021 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції повністю відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо нормативно-правового обґрунтування спірних правовідносин

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1?26/2011 вказав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

У статті 2 Закону № 1734-VІІІ передбачено, що метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 3 Закону № 1734-VІІІвизначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Вказаний Закон регулює публічно-правові відносини, які є в цьому випадку проявом економічних відносин, направлених на захист економічних, соціальних прав людей в умовах, що склались в Україні.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 1734-VІІІ реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1381-IX, який набрав чинності 23 квітня 2021 року.

Цим Законом внесено зміни до Закону № 1734-VІІІ, а саме розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 7.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі:

- наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника;

- відсутності станом на 01 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 01 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 01 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 01 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації;

- виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку»у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України.

Крім того, зокрема, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

- предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 569/18312/21, на яку заявник посилається у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Закон № 1734-VІІІвизначає вичерпний перелік обставин, за яких кредитор має право відмовити у реструктуризації за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ критеріям (незалежно від дати укладення договору) та підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника: у разі пропуску позичальником строків на подання заяви кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим Законом (абзац 7 підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ); у разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у підпункті 4 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом (абзац дев`ятий підпункту 4 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ).

Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів.

Водночас відповідно до підпункту 12 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІднем проведення реструктуризації вважається день отримання кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя або заставодавця у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника, заяви про проведення відповідно до цього пункту реструктуризації.

Кредитор зобов`язаний не пізніше 60 днів з дня реструктуризації здійснити усі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів). Також відповідна інформація у письмовому вигляді безоплатно надається зазначеним особам особисто на їхню вимогу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ.

Колегія суддів наголошує, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).

ОСОБА_1 , яка є у зобов`язанні за кредитним договором майновим поручителем,звернулась до кредитора із заявою про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1734-VІІІ, в підпункті 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» якого зазначено про право такого звернення позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника), вважаючи себе особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див., mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 04 грудня 1995 року, заява N23805/94).

Зокрема, у справі «Новік проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, заява № 48068/06) Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже у разі відсутності зрозумілих правил на невладного суб`єкта не може бути покладено надмірний тягар, що може бути зумовлений відповідною прогалиною у законодавстві. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

У справі, що переглядається, перед судом касаційної інстанції постало питання про формування єдиного підходу до застосування пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ щодо поширення цієї норми на майнового поручителя, який належним йому на праві власності майном забезпечив зобов`язання позичальника за кредитним договором і до якого у цих правовідносинах перейшли права та обов`язки боржника.

Реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за закономабо за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ.

Відповідно до змісту пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ реструктуризація проводиться з урахуванням дотримання умов, які впливають безпосередньо на права, обов`язки та інтереси майнового поручителя.

Водночас у цьому пункті у переліку осіб, яким надано право на подання кредитору заяви про реструктуризацію зобов`язання, не зазначено майнового поручителя, який відповідно до законодавства несе відповідальність за зобов`язаннями боржника у межах вартості майна.

Одним із завдань Верховного Суду є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.

Тлумачачи закон під час його застосування, Верховний Суд, керуючись загальними принципами права та засадами цивільного судочинства, здійснює оцінку застосування пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІіз застосуванням комплексного підходу тлумачення норми (від лат. соmplexus - поєднання, зв`язок), сутність якого полягає в одночасному пізнанні в процесі тлумачення «букви» та «духу закону».

Тлумачення змісту пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ приводить до висновку, що законодавець у наведеній нормі підставою для захисту позичальників (фізичних осіб), які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, від зловживань з боку кредиторів, а також з метою сприяння відновленню платоспроможності позичальників, які отримали такі кредити, але не змогли своєчасно здійснювати платежі за ними, визначив обов`язковість реструктуризації наявного у позичальника грошового зобов`язання.

Грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Тобто грошовим зобов`язанням є зобов`язання, змістом якого є право вимоги кредитора і кореспондуючий йому обов`язок боржника зі сплати коштів, що виникло відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших передбачених чинним законодавством України підставах (постанова Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

За своєю економічною природою сутність боргу як певної грошової суми, яка на законних підставах має бути сплачена іншій особі, залишається незмінною на будь-яких етапах існування зобов`язання та не залежить (як і право вимоги кредитора) від того, чи зобов`язання виконується відповідно до умов договору, чи мали місце обставини неналежного виконання зобов`язання.

Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником.

Заборгованість за кредитом позичальника виражається в грошових одиницях, водночас, норми права, якими регулюються зобов`язальні правовідносини не містить вичерпних підстав з яких виникають зобов`язання боржника, які є грошовими. Заборгованість за кредитом позичальника виражається в грошових одиницях, водночас наявність забезпечення такого зобов`язання дає можливість кредитору самостійно визначити модель поведінки щодо отримання виконання позичальником своїх зобов`язань.

Разом з тим у справі, що переглядається, заборгованість за кредитним договором з позичальника в судовому порядку не стягувалась. Обставин звернення кредитора до боржника про стягнення такої заборгованості не встановлено. Натомість кредитором реалізоване право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в повному обсязі шляхом пред`явлення позову до майнового поручителя.

Судовим рішення такий позов задоволений та виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до скасування Закону № 1304-VІІ).

Наявність судового рішення як про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість.

Проте такі судові рішення не змінюють змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Законна сила судового рішення - це правова дія судового рішення, сутність якої полягає в його незмінності і виключності. Якісна характеристика судового рішення, яке набрало законної сили, виявляється в наслідках, які воно викликає. Такими наслідками є: здійсненність, преюдиціальність, обов`язковість.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Юридична природа видів забезпечення виконання зобов`язань виключає можливість їх самостійного виникнення та існування, оскільки вони виступають як акцесорні (похідні, додаткові) зобов`язання. Акцесорне зобов`язання залежить від основного зобов`язання, і відповідно не може існувати самостійно без останнього.

У такому випадку боржником може бути третя особа - майновий поручитель.

Суть майнової поруки полягає в тому, що в разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого майновим поручительством, майновий поручитель зобов`язується виконати зобов`язання замість основного боржника в межах вартості предмета, переданого в заставу (іпотеку).

В частині третій статті 3 Закону України «Про іпотеку» чітко зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Законом № 1304-VІІ був встановлений мораторій, який не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняв примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника), що, в свою чергу, було підставою для унеможливлення вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень. Тобто положення цього Закону направлені на збереження майна особи, яка передала його з метою забезпечення кредитного зобов`язання позичальника.

Верховний Суд вважає, що в цьому випадку необхідно тлумачити норми права (підпункт 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ) на користь майнового поручителя, особи, яка відповідно до законодавства несе відповідальність за зобов`язанням боржника в межах вартості майна, зокрема після набрання судовим рішенням законної сили у спорі про звернення стягнення на майно.

Отже, тлумачення підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ свідчить, що майновий поручитель у таких правовідносинах є особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника і реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється також і за заявою майнового поручителя.

Щодо суті спору

Суди встановили, що 20 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 188/2008, за умовами якого позичальнику наданий кредит у сумі 109 000,00 дол. США строком з 20 серпня 2008 року до 18 серпня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,4 % річних, який мав погашатись разом із процентами щомісячними платежами, починаючи з березня 2009 року.

Цього ж дня, між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № 188/2008 без оформлення заставної, за умовами якого ОСОБА_1 , у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/6902/16-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008 в сумі 80 845,93 дол. США та 14 259,82 грн.

Цим рішенням встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення аукціону (публічних торгів) зі встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 1 070 700,00 грн, що відповідає вартості предмета іпотеки, визначеної на підставі оцінки від 11 квітня 2016 року, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитне Брокерське Агентство». Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмети іпотеки відстрочено до скасування Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VІІ).

Зазначеним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/6902/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що визначена АБ «Укргазбанк» станом на 14 вересня 2015 року і перевірена судом сума заборгованості у ОСОБА_2 за кредитним договором становить 80 845,93 дол. США (за кредитом і процентами) та 14 259,82 грн (пені). А також, що спірна квартира підпадає під дію Закону № 1304-VІІ.

Суди також встановили, що зобов`язання, які виникли за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008 підлягають обов`язковій реструктуризації, відповідач не пізніше 60 днів з дня реструктуризації, тобто до 30 серпня 2021 року, зобов`язаний був здійснити усі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів).

24 червня 2021 року ОСОБА_1 , яка є у зобов`язанні за кредитним договором майновим поручителем,рекомендованим поштовим відправленням № 954 надіслала на адресу АБ «Укргазбанк» заяву від 23 червня 2021 року про реструктуризацію кредитної заборгованості відповідно до Закону № 1381-IX за формою та змістом згідно з рекомендованим шаблоном, розміщеним на офіційному сайті відповідача з посиланням «https://www.ukrgasbank.com/private/restruktur/», яка була отримана відповідачем 30 червня 2021 року.

Проте доказів виконання підпункту 12 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІвідповідач не надав.

Позивач до матеріалів справи додала копію довідки слідчого СВ Деснянського РУГУ МВС України у місті Києві від 02 вересня 2010 року № 46/7116 про те, що в провадженні СВ Деснянського РУГУ МВС України у місті Києві знаходиться кримінальна справа № 53-3464 порушена прокуратурою Деснянського району м. Києва за частиною четвертою статті 190 ЦК України стосовно ОСОБА_2 . Досудове слідство у кримінальній справі № 53-3464 призупинено на підставі пункту 1 статті 206 КПК України, підозрюваного ОСОБА_2 оголошено в розшук (а. с. 45, т. 1). Також позивач надала роздруківку з пошукового ресурсу, який є копією бази даних МВС України, відповідно до якої ОСОБА_2 перебуває у розшуку з 21 квітня 2010 року (а. с. 46, т. 1).

Отже, позивач (боржник за зобов`язанням, яке виникло із договору іпотеки) з метою захисту свого майнового права, як іпотекодателя на нерухоме майно - квартиру, на яке звернено стягнення за кредитним зобов`язанням за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008, укладеним між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом про зобов`язання відповідача здійснити дії, необхідні для проведення реструктуризації таких зобов`язань, які підлягають обов`язковій реструктуризації, відповідно до приписів Закону № 1734-VІІІ, оскільки у зв`язку з обставинами відсутності позичальника позбавлена можливості у інший спосіб захистити свої права та законні інтереси у спірних правовідносинах.

Законом № 1304-VІ з метою забезпечення соціального захисту громадян та забезпечення неможливості примусового позбавлення єдиного житла позичальників, які отримали кредити в іноземній валюті у період, який передував стрімкому знеціненню національної валюти, або їх майнових поручителів був введений мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Із втратою чинності Закону № 1304-VI, під дію якого підпадало майно позивача, на яке судовим рішенням у справі № 754/6902/16 звернено стягнення за кредитним договором від 20 серпня 2008 року № 188/2008, у позивача виник ризик втрати такого майна, після виконання судового рішення підлягає виконанню.

Судами встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, яке передано в забезпечення кредитного зобов`язання позичальника.

Позивач згодна сплачувати заборгованість за кредитом.

Звертаючись з заявою до кредитора про реструктуризацію валютного кредиту, позивач дотрималась вимог, встановлених Законом № 1734-VІІІ та надала відповідний пакет документів для розгляду питання щодо реструктуризації кредитного зобов`язання, адже втрата житла стане для неї надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке використовується нею як місце постійного проживання. Тож відмова кредитора позивачеві у розгляді її заяви не є справедливою з урахуванням усіх обставин справи.

До того ж встановлені правила та порядок реструктуризації валютних кредитів, що забезпечені єдиним житлом, за Законом № 1381-IX також обумовлені необхідністю захисту майнових прав позичальників та/або майнових поручителів за кредитами в іноземній валюті на направлені відновлення платоспроможності позичальників, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, але не змогли своєчасно здійснювати платежі за цими кредитами.

Позбавлення позивача як власника майна, яке є забезпеченням кредитного зобов`язання, права на виконання за позичальника його обов`язку щодо повернення кредитних коштів шляхом реструктуризації такого зобов`язання є порушенням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Позивач, звертаючись до кредитора із заявою про реструктуризацію кредитних зобов`язань, фактично взяла на себе обов`язки боржника, погодившись на реструктуризацію всієї суми боргу, а не лише тієї частини, яка відповідає вартості майна, адже заборгованість за кредитним договором у судовому порядку не стягувалась, а в рахунок погашення всієї заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором звернено стягнення на спірну квартиру.

Отже, позивач як майновий поручитель мала право звертатись до кредитора із вимогою про реструктуризацію кредитних зобов`язань, оскільки забезпеченням кредиту виступав саме належний їй на праві власності об`єкт нерухомості, на який судовим рішенням звернено стягнення в рахунок погашення основного зобов`язання.

Прийнятим Законом № 1381-IX законодавець захищає також і права іпотекодавця (майнового поручителя) як власника майна, яким забезпечений споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, адже в разі виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач позбудеться єдиного житла.

Суди першої та апеляційної інстанцій погодились з доводами позивача, що обмеження майнового поручителя у праві ініціювання реструктуризації кредитних зобов`язань, за наявності критеріїв для їх обов`язкової реструктуризації згідно із Законом № 381-IX, суперечить вимогам чинного законодавства та принципу верховенства права.. Згідно із підпунктом 4 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІу заяві про проведення реструктуризації зазначаються інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса).

Оскільки норма Закону № 1734-VІІІщодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, є нормою імперативною, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації та всупереч імперативних вимог підпункту 12 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» протягом 60 днів з дня отримання заяви не здійснив усі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та не надіслав позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів), отже, суди дійшли правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права узгоджується з вимогами чинного законодавства, не суперечить закону та є ефективним.

У заяві вказано усі обов`язкові реквізити, визначені підпунктом 4 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ, а також долучено документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи АБ «Укргазбанк», викладені ним у апеляційній скарзі, зокрема, що позивач є майновим поручителем за кредитним договором, а тому не є особою, яка може звертатись із вимогою про реструктуризацію кредитних зобов`язань, відхилив їх, посилаючись на таке.

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІреструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій).

Оскільки судовим рішенням звернено стягнення на предмет іпотеки, на позивача покладено обов`язки позичальника.

Отже, позивач як майновий поручитель, на майно якої звернено стягнення в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором, є особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника, а тому має право на звернення до банку із заявою про реструктуризацію зобов`язань.

Доводи касаційної скарги також зводяться до непогодження зі встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України», від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга АБ «Укргазбанк» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Висновки щодо застосування норми права

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник визначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню цивільними судами під час вирішення спору.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Верховний Суд вважає, що для вирішення спору, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, необхідним є правильне застосування підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ, з урахуванням змін, внесених Законом № 1381-ІХ.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що норми права (підпункт 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ) необхідно тлумачити на користь майнового поручителя, особи, яка відповідно до законодавства несе відповідальність за зобов`язанням боржника в межах вартості майна, зокрема після набрання судовим рішенням законної сили у спорі про звернення стягнення на майно.

Отже, тлумачення підпункту 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VІІІ свідчить, що майновий поручитель у таких правовідносинах є особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника і реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється також і за заявою майнового поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 133, 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк