Провадження №2/235/161/23
Справа №204/6194/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Величко О.В.

при секретарі - Гришай О.В.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Покровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гродівської селищної ради Покровського району про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гродівської селищної ради Покровського району про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , із якою він на час її смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті його матері відкрилась спадщини на у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , кадастровий номер :11:000:0351, що розташована на території Іванівської сільської ради Покровського району. Оскільки окрім нього інших спадкоємців немає, він як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою від 15.03.2023 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку відсутністю доказів факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Незважаючи на той факт, що він з матір`ю мали різні адреси реєстрації, з 15.01.2008 р. по день смерті останньої вони постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відмови від прийняття спадщини після смерті матері він не заявляв, він вважається таким, що прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки із кадастровим номером :11:000:0351 площею 6,2500 гектарів, розташовану на території Іванівської селищної ради Покровського району Донецької області. Через відсутність оригіналу державного акту на вказану земельну ділянку та відсутність реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину.

Позивач просить встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із матір`ю ОСОБА_2 , з 15.01.2008 року до моменту смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним у порядку спадкування право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :11:000:0351, площею 6,250 гектарів, розташовану на території Іванівської сільської ради Покровського району Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без його участі ( а. с. 64, 65, 67).

Представник відповідача Гродівської селищної ради Покровського району в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а. с. 63,68,70).

Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . ( а. с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 ( а. с. 7,8).

Згідно наданої копії державного акту на земельну ділянку серії ЯЄ № 710835 (копія засвідчена ГУ Держгеокадастру у Донецькій області) ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 6,2500 га, зо розташована на території Іванівської сільської ради Красноармійського району Донецької області. Земельна ділянка була виділена на підставі розпорядження голови Красноармійської райдержадміністрації від 12.02.2008 року за № 71. ( а. с. 9-10).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :11:000:0351 становить 166969,58 грн. ( а. с. 11).

Згідно довідки Гродівської селищної ради за № 114 від 30.03.2023 р. ОСОБА_2 була не зареєстрована, але фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 15 січня 2008 року по 07 березня 2010 року ( по день смерті) ( а. с. 12).

Згідно довідки Гродівської селищної ради за № 112 від 27.03.2023 р. ОСОБА_1 постійно фактично мешкав без реєстрації в АДРЕСА_1 , з 15.901.2008 року по 17.03.2010 рік ( а. с. 13).

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 6,2500 га, зо розташована на території Іванівської сільської ради Красноармійського району Донецької області.

Постановою приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шевера О.С. за № 105/02-31 від 15.03.2023 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю підтвердження факту постійного проживання спадкодавця разом із спадкоємцем, відсутністю документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку, а також відсутністю інформації про реєстрацію права власності на земельну ділянку ( а. с. 15).

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачою свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем (Постанова ВСУ від 10.01.2019 у справі № 484/747/17).

З урахуванням наданих суду письмових доказів, зокрема довідок № 114 від 30.03.2023 р. та № 112 від 27.03.2023 р. , складеному старостою Іванівського старостинського округу Гродівської селищної ради О.Дик, суд вважає доведеним той факт, що позивач ОСОБА_1 проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 на день смерті останньої, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адерсою: АДРЕСА_1 .

Доказів, які б спростували зазначені обставини судом не встановлено.

Встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, з метою реалізації позивачем спадкових прав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що "право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

- цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

- свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

-погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ч. 2 ст. 3 вищеозначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 наведеного Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну та припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягає державній реєстрації відповідного до цього Закону, можуть вчинятись, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з ч. 3 ст. 3.

Таким чином, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у свої поставі від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 вказавши, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З 2013 року набрали чинності низка законів, відповідно до яких було розділено поняття реєстрації даних щодо земельної ділянки в кадастрі та поняття реєстрації прав (власності, користування, сервітуту і т.і.) щодо земельної ділянки. У підтвердження внесення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру видається витяг з кадастру. На підтвердження реєстрації права щодо земельної ділянки - витяг (свідоцтво) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, право спадкодавця ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку виникло на підставі державного акта ЯЕ № 710835, що підтверджено витягом з державного земельного кадастру ( а. с. 10-11).

На підтвердження зазначеної обставини позивачем надано також копію державного акту ЯЕ № 710835, посвідченого ГУ Держгеокадастру ( а. с. 9).

Оскільки з 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються, тому заповнити та видати дублікат державного акта неможливо.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження факт втрати позивачем державного акту на право власності на земельну ділянку, видане на ім`я ОСОБА_2 , про що свідчить його звернення до ГУ Держгеокадастру із заявою про надання належним чином засвідченої копії державного акту.

Згідно листа приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Шевера О. С. від 25.09.2023 р. за № 2/235/161/23 спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались ( а. с. 55-56).

Оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за вищенаведеними підставами, його звернення до суду з вказаним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання права власності на спадкове майно, є єдиним способом захисту свого права.

За таких підстав, враховуючи той факт, що в судовому засіданні встановлено факт постійного проживання позивача разом зі своєю матір`ю на момент смерті останньої за адресою: АДРЕСА_2 , правомірність набуття права власності за спадкодавцем ОСОБА_2 не спростована, доведена належними доказами, зокрема копією державного акту від 26.02.2008 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1268-1270, 1296, 1297 ЦК України, ст. ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15 січня 2008 року до моменту смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із кадастровим номером :11:000:0351, площею 6.2500 гектарів, розташовану на території Іванівської сільської ради Покровського району Донецької області

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: