справа № 208/1156/22
№ провадження 2/208/246/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Івченко Т.П.,

за участю: секретаря судового засідання - Паталахи І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради «про виселення», -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

14 лютого 2022 року Акціонере товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради «про виселення», в якому просить суд виселити громадян: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнуті з відповідачів на їх користь понесені судові витрати.

Позиція сторони позивача.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що 07.04.2006 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідач - 1, ОСОБА_1 уклали кредитний договір DZHCGK00770177, згідно якого, AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу - 1 кредит у розмірі 80446,50 грн. на термін до 06.04.2026 p., а Відповідач - 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором AT КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач-1, 07.04.2006 р. уклали договір іпотеки (надалі - договір іпотеки). Згідно з п. 6 договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 48,0 кв.м, житловою площею 27.60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить Відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов`язання за кредитним договором AT КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу-1 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 17.12 договору іпотеки від 07.04.2006 року, визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Даний обов`язок було порушено Відповідачем-1, а саме, відповідно довідки № 3/9136 від 16.07.2020 року в предметі іпотеки, у квартирі загальною площею 48,0 кв.м, житловою площею 27.60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тим самим порушуючи норми договору іпотеки.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, Відповідачі та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Так як Відповідачі продовжують проживати у спірній квартирі до цього часу, вони мають бути виселені за судовим рішенням.

Крім того позивачем було надано Відповідь на Відзив та Пояснення на Заперечення на Відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідно до договору іпотеки іпотекодавець гарантував, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, на момент укладання цього договору, крім іпотекодавця, на момент укладання цього договору, будь-які інші особи не проживають та не зареєстровані.

Щодо виконавчого напису, то 06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3. Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження на час звернення до суду виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 є відкритим, заборгованість Відповідачем не погашена, крім того предметом розгляду даної справи є порушення Відповідачем-1 умов договору іпотеки від 07.04.2006 року а саме, відповідно довідки № 3/9136 від 16.07.2020 року в предметі іпотеки, зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з подальшою вимогою про їх виселення, що не стосується предмету виконання виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3, а саме стягнення заборгованості.

Укладений договір іпотеки не торкався майнових прав неповнолітніх дітей іпотекодавця, оскільки вони таких прав на предмет іпотеки не мали.

Не заслуговують твердження Відповідача про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення з огляду на наступне: громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином саме на державу покладено обов`язок надання житла відповідно до закону. Банк не є стороною правовідносин, щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті рт.109 Житлового кодексу УРСР. При цьому право позивача на користування власністю порушене. Цивільний кодекс України надає позивачеві право на захист свого інтересу. Закон встановлює пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення, тому права позивача повинні бути захищені в повному обсязі, а позов підлягає задоволенню.

Щодо доказів отримання кредитних коштів, то Кредитний договір був наданий на купівлю нерухомості. Відповідачу надані кошти, наслідком чого стало придбання нею нерухомості 07.04.2006 року, що підтверджується договором купівлі-продажу ВСР № 849794 реєстр № 1036. Отримавши кредитні кошти, боржник протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України договір є дійсним, тобто фактичне прийняття пропозиції укладання договору дією. На підтвердження - видачі готівкою кредитних коштів за договором додатково надають до суду Заяву на видачу готівки № 1 від 07.02.2006 року, меморіальні ордери та виписку по рахунку.

Твердження боржника, що банк не виконав свою частину умов кредитного договору щодо видачі коштів є голослівними, та не відповідають дійсності, адже в наявності наслідки видачі коштів - отримання матеріальних благ, що були предметом кредитування.

Тому представник позивача вважає, що їх права повинні бути захищені в повному обсязі, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Представником позивача подано заяву, в якій просив суд розглянути справу без участі їх представника.

Позиція сторони відповідачів

Відповідач - 2, ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлена про час, місце та дату розгляду справи, не скористалася своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов.

Представник Відповідача - 1, ОСОБА_1 , адвокат Жежель С.С. надав до суду Відзив на позовну заяву та після ознайомлення з Відповіддю на Відзив надав Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та пояснення, в яких позовні вимоги не визнає у повному обсязі посилаючись на те, що позивач по справі звертаючись до суду з даним позов та обґрунтовуючи необхідність виселення з квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (інвалід 1 групи) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посилається на умови кредитного договору, договору іпотеки, однак з цим не можна погодитися виходячи з наступного.

В вересні 2018 року AT КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріусу Бондар І.М. та 10 вересня отримав виконавчий напис № 1345, за яким було вирішено звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги AT КБ Приватбанк, у розмірі: заборгованість за кредитом 68 553,85 грн., заборгованість за відсотками 99 863,75 грн., комісія - 36326,10 грн., пеня 270 044,20 грн. Даний виконавчий напис був виданий на підставі договору іпотеки від 07.04.2006 року, кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року та розрахунку заборгованості від 20.07.2018 року.

В грудні 2018 року позивач AT КБ «Приватбанк» звернувся до приватного виконавця Куземченко А.С. з заявою про примусове виконання, на підставі якої було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. В межах ВП № НОМЕР_3 були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 грудня 2018 року, про арешт майна від 07 грудня 2018 року та про стягнення основної винагороди від 07 грудня 2018 року. Виконавчі провадження триває і досі. Таким чином, при наявності виконавчого напису № 1345 від 10 вересня 2018 року, відкритого виконавчого провадження НОМЕР_3, при задоволені позовних вимог позивача про стягнення заборгованості відбудеться подвійне стягнення за одним і тим же кредитним договором, що призведе до порушення Конституції України та прав відповідачів.

Тож оскільки на момент розгляду даної справи наявний виконавчий документ та виконавче провадження про стягнення заборгованості по кредитному договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, позивач намагається двічі за рахунок спірної квартири, притягнути відповідачів двічі до однієї і тієї ж відповідальності, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити в повному обсязі.

Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів, чи особистих коштів (повністю чи частково), має вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи та правильного застосування положень статті 109 ЖК України.

Отже, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК країни, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 727/8928/ 17-ц).

Отже як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, відсутні належні, допустимі та безспірні докази того, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана виключно за кредитні кошти. В кредитному договорі № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, відсутні пункти з яких би вбачалося, що кредитні кошти беруться на купівлю саме квартири АДРЕСА_2 . В кредитному договорі міститься лише пункт 1.1. в якому зазначається, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк 06.04.2026 року включно, у вигляді непоповлюваною кредитної лінії у розмірі 80446,50 грн. на наступні цілі придбання квартири у сумі 68 175 грн. Тож в кредитному договорі відсутні конкретні посилання на те, що кошти видаються саме на купівлю квартири АДРЕСА_2 та цю обставину ніяк не довів Позивач. Тому фактично відсутні належні та допустимі докази того, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана виключно за кредитні кошти.

Відповідно до п. 26 договору іпотеки від 07.04.2006 року, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до інотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі продажу у порядку ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Тож оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачам письмової вимоги у відповідності до умов іпотечного договору, то позивач вважається таким, що передчасно звернувся до суду з даним позовом.

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України).

Статтею 177 Сімейного кодексу України, визначено, що будь які правочини щодо нерухомого майна в якому мешкає неповнолітня дитини, мають проводитися лише за умови наявності письмового на те дозволу органів опіки та піклування, в нашому випадку служби у справах дітей. Тож наявність письмового висновку щодо можливості виселення неповнолітніх дітей, серед яких є інвалід першої групи, є обов`язковим при вирішенні питання щодо виселення дітей. Також вважаємо за необхідне довести до відома суду, що квартира АДРЕСА_2 є єдиним майном ОСОБА_7 та єдиним помешканням неповнолітніх дітей, та задоволення позовної заяви фактично зробить багатодітну сім`ю безхатьками, що є не припустимим та не відповідає вимогам закону "Про охорону дитинства".

Відповідно до абз. 1, 2 ЗУ "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У відповідності до п. 5-2 Прикінцевих положень ЗУ "Про іпотеку", визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 гривень.

Позиція третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, начальник служби у справах неповнолітніх дітей міської ради Г.Пелипас, надала до суду клопотання в якому просить розглянути справи без присутності представника органу опіки та піклування з урахуванням висновку від 13.01.2023 року № вих. 20/29 та найкращих інтересів дітей.

У своєму висновку від 13.01.2023 року № вих. 20/29 визнали недоцільним виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заяви, клопотання, процесуальні питання.

14 лютого 2022 року Акціонере товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради «про виселення» (а.с.2-3).

14 лютого 2022 року Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.47).

02 вересня 2022 року Акціонере товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з уточнено позовною заявою (а.с.22-23).

19 вересня 2022 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у справі, визначено порядок розгляду справи, в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с. 34).

07 листопада 2022 року на офіційну електронну адресу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 3-ю особою, представником Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, подано клопотання, згідно якого вони просять направити на їх адресу копію позовної заяви та матеріали, які долучені до справи (а.с. 42).

10 листопада 2022 року на офіційну електронну адресу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 3-ю особою, представником Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, подано клопотання, згідно якого просять судове засідання, призначене на 19.10.2022 року розглядати без їх представника або перенести на іншу дату ( а.с. 43).

05 грудня 2022 року на офіційну електронну адресу суду від адвоката Жужель С.С., який діє в інтересах Відповідача-1, ОСОБА_1 подано клопотання про надання можливості ознайомлення з матеріалами справи, з якими він ознайомився 07.12.2022 року, про що зазначив в своїй заяві (а.с.45).

13 грудня 2022 року через канцелярію суду адвокатом Жежелем С.С., який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано Відзив на позовну заяву разом з додатками, які долучені до матеріалів справи (а.с. 51-79).

26 грудня 2022 року на офіційну електронну адресу суду від адвоката Жужель С.С., який діє в інтересах Відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву про вступ у справу у якості представника (а.с.71-72).

28 грудня 2022 року через канцелярію суду адвокатом Жежелем С.С., який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано Заперечення на Відповідь на відзив (а.с. 75-77).

04 січня 2023 року через канцелярію суду представником позивача подано Відповідь на відзив разом з доданими до неї документами, які долучені до матеріалів справи (а.с.86-89).

16 січня 2023 року на офіційну електронну адресу суду від представника позивача Чепіги Д.О. надійшла заява про відкладення судового засідання (а.с. 118).

16 січня 2023 року на офіційну електронну адресу суду від 3-ї особи, начальника служби у справах дітей Кам`янської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі з урахуванням наданого висновку (а.с. 121-123).

16 січня 2023 року через канцелярію суду, адвокатом Жежель С.С. який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву, відповідно до якої просить закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті (а.с. 124).

20 січня 2023 року на офіційну електронну адресу суду від 3-ї особи, начальника служби у справах дітей Кам`янської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без присутності їх представника з урахуванням наданого висновку (а.с. 133).

31 січня 2023 року через канцелярію суду представником позивача, АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_8 подано Пояснення на заперечення разом з доказами, які були долучені до матеріалів справи (а.с. 134-137).

08 лютого 2023 року через канцелярію суду адвокатом Жежель С.С. який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву, відповідно до якої просить слухання справи 08.02.2023 року проводити за відсутності ОСОБА_7 та її представника, закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті (а.с.142).

08 лютого 2023 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.144-146).

17 лютого 2023 року на офіційну електронну адресу суду надійшло клопотання від третьої особи в якому вони просять суд розглянути справу без участі їх представника та врахувати наданий Висновок від 13.01.2023 року № 8 вих.20/29 (а.с.150).

06 березня 2023 року через канцелярію суду адвокатом Жежель С.С. який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву, відповідно до якої просить слухання справи 06.03.2023 року проводити за відсутності ОСОБА_7 та її представника, у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.155).

06 березня 2023 року на офіційну електронну адресу суду від представника позивача Стребіж Г.С. надійшла заява, в якій вона просить відкласти розгляд справи призначений на 06.03.2023 року на іншу дату (а.с.156).

08 березня 2023 року на офіційну електронну адресу суду надійшло клопотання від третьої особи, начальника служби у справах дітей Кам`янської міської ради в якому вони просять суд розглянути справу без участі їх представника та врахувати наданий Висновок від 13.01.2023 року № 8 вих.20/29 (а.с.164).

25 квітня 2023 року на офіційну електронну адресу суду адвокатом Жежель С.С. який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву, відповідно до якої просить слухання справи призначене 26.04.2023 року відкласти на іншу дату (а.с.168).

26 квітня 2023 року на офіційну електронну адресу суду представником позивача, АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_8 подано заяву, відповідно до якої просить слухання справи призначене 26.04.2023 року відкласти на іншу дату (а.с.174).

02 травня 2023 року на офіційну електронну адресу суду надійшло клопотання від третьої особи, в якому вони просять суд розглянути справу без участі їх представника та врахувати наданий Висновок від 13.01.2023 року № 8 вих.20/29 та найкращих інтересів дітей (а.с.182).

16 травня 2023 року через канцелярію суду представником Позивача подала заяву про відкладення судового засідання на іншу дату (а.с.185).

16 травня 2023 року на офіційну електронну адресу суду адвокатом Жежель С.С. який діє в інтересах відповідача-1, ОСОБА_1 подано заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_7 та її представника, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі (а.с.201).

22 травня 2023 року на офіційну електронну адресу суду від представника 3-ї особи, начальника служби у справах дітей Кам`янської міської ради, надійшло клопотання від третьої особи, в якому вони просять суд розглянути справу без участі їх представника та врахувати наданий Висновок від 13.01.2023 року № 8 вих.20/29 та найкращих інтересів дітей (а.с.204).

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», в позовній заяви просив суд розглянути справу без участі їх представника та підставі наданих доказів (а.с.3).

Відповідач -2, ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлена про час, місце та дату розгляду справи, не скористалася своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов.

Розгляд справи по суті відбувся 19.06.2023 року без участі сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем та представником відповідача документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та представником відповідача докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини встановлені судом.

07.04.2006 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідач - 1, ОСОБА_1 уклали кредитний договір DZHCGK00770177, згідно якого, AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу - 1 кредит у розмірі 80446,50 грн. на термін до 06.04.2026 p., а Відповідач - 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором AT КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач-1, 07.04.2006 р. уклали договір іпотеки (надалі - договір іпотеки). Згідно з п. 6 договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 48,0 кв.м, житловою площею 27.60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить Відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 17.12 договору іпотеки від 07.04.2006 року, визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

07.04.2006 року, Відповідачем-1 були отримані кошти, у розмірі 68175,00 грн., що підтверджується Заявою на видачу готівки № 1 від 07.04.2006 року, меморіальним ордером та випискою по рахунку.

Згідно з договором купівлі-продажу ВСР № 849794 реєстр № 1036, Відповідачу-1, ОСОБА_9 належить на праві власності квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру право чинів № 2259083 від 07.06.2006 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10536898 від 03.05.2006 року.

Відповідно довідки № 3/9136 від 16.07.2020 року в квартирі загальною площею 48,0 кв.м, житловою площею 27.60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 на підставі виконавчого напису.

07.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області була винесена постанова про арешт майна боржника, серія та номер ВП № НОМЕР_3, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження на час звернення до суду виконавче провадження ВП № 57854908 є відкритим, заборгованість Відповідачем не погашена.

Як вбачається з єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, за реєстровим номером 3080417 зареєстровано 07.04.2006 року приватним нотаріусом Моісієнко В.М. заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки ВСР № 98, реєстр 1038 на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_9 .

Згідно Висновку від 13.01.2023 року № вих. 20/29 виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано недоцільним.

Відповідно до Медичного висновку № 184, виданого 18.02.2019 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є дитиною інвалідом віком до 18 років, діагноз: синдром Дауна Q 90,0, строк дії до 23 грудня 2036 року.

Норми права застосовані судом.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Приписами п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Предметом спору у цій справі є виселення відповідачів з будинку, який за умовами договору іпотеки є іпотечним майном.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст. 316 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

У відповідності до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.

Згідно ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За приписами ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ст.40 вказаного закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частин першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Висновки і мотиви судового рішення.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Суд звертає увагу на те, що а ні положеннями ЦК України, а ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР (Житловий кодекс України, згідно з Законом України № 2215-IX від 21 квітня 2022 року, далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

З аналізу положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст.51 Конституції України).

Абзацом 5 ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ч.1 ст.379 Цивільного кодексу України надано визначення поняттям «місце проживання» та «житла фізичної особи».

Відповідно до абз.11 ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077 затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів.

Відповідно до п.2.3 Порядку № 1077 відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.

Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.

До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата і місце народження).

З довідки № 3/9136 від 16.07.2020 року про реєстрацію та склад сім`ї вбачається, що в квартирі загальною площею 48,0 кв.м, житловою площею 27.60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані п`ять осіб, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19.05.2006 року по теперішній час, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21.01.2008 року по теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 16.01.2019 року по теперішній час та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 16.01.2018 року по теперішній час.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, §41,42,43,44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

АТ КБ «ПриватБанк» в позовних вимогах підставою позову вказало, що відповідачем-1 ОСОБА_1 , яка є іпотекодавцем, в порушення умов договору іпотеки (пункту 17.12) було надані документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Суд наголошує на тому, що, з урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 2 статті 156 ЖК Української РСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Судом встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є дитиною інвалідом віком до 18 років, діагноз: синдром Дауна Q 90,0, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , по теперішній час.

Також, суд звертає увагу на те, що діти за фактом свого народження набули право проживання та, відповідно, реєстрації за місцем проживання батьків. У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що відсутні порушення умов іпотечного договору, так як не потрібно було отримувати згоду власника будинку на вселення неповнолітніх дітей.

Крім того, щодо неповнолітніх дітей зареєстрованих за вказаною вище адресою, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно частин 3, 4 статті 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено, що реєстрація у будинку за вказаною вище адресою іпотекодавця та членів його сім`ї, порушує права позивача та перешкоджає йому реалізувати, у передбачений законом спосіб, права іпотекодержателя.

Суд, виходить виключно із суті заявлених у суді першої інстанції вимог позивача, підстав позову, його аргументів та доказів, наданих суду. Підставами позову про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку із домоволодіння, яке є предметом іпотеки, позивач зазначає порушення відповідачем пункту 17.12 договору іпотеки, яке, на думку позивача, полягає у надані документів у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя та як наслідок цих дії реєстрація у предметі іпотеки неповнолітніх дітей, саме так сформульовані вимоги та аргументи позивача у його позові.

Попри вимоги частини третьої статті 12, частин другої та четвертої статті 83 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві такої підстави позову для виселення як те, що відбулося звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення усіх осіб, які в ньому проживають на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Суд, за деяким виключенням, не здійснює самостійне збирання доказів на користь однієї із сторін спору, оскільки це є порушенням вимог ЦПК України, зокрема статті 6 та частини другої статті 12, відповідно до яких суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності сторін спору перед законом та судом.

При цьому треба враховувати, що згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі цього, суд доходить висновку, що положення ст. 109 ЖК Української РСР до даних правовідносин не застосовуються, а відсутність отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію у предметі іпотеки, не є підставою для виселення осіб, зокрема неповнолітніх дітей, із житлового приміщення.

Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про виселення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати.

При зверненні із позовом, позивач заявляючи вимоги в порядку Закону України «Про захист прав споживача» не здійснював оплати судового збору.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то витрати понесені позивачем при зверненні із позовом до суду залишаються за позивачем.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради «про виселення» - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони по справі:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , МФО 305299, р/рах. № НОМЕР_2 , юридична адреса реєстрації: місто Київ, вулиця Грушевського, будинок № 1-Д;

відповідач - 1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач - 2 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, юридична адреса реєстрації: 51900, область Дніпропетровська, місто Кам`янське, майдан Петра Калнишевського, будинок № 2.

Суддя Івченко Т. П.