Київський районний суд м. Полтави
Справа № 644/2376/21
Провадження №2/552/2274/23
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

20.06.2023 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.

секретар судового засідання - Лебедєва Х.В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 21 грудня 2011 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит, а відповідач ОСОБА_1 взяла зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 14352,13 грн., з яких 3802,09 грн. заборгованість за тілом кредиту, 8567,66 грн. заборгованість за відсотками, 1982,38 грн. заборгованість за пенею. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 березня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави.

Справа № 644/2376/21 також передана на розгляд до Київського районного суду м. Полтави.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2023 року справу прийнято до свого провадження.

Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні суду не подавалися.

Відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечила.

У відзиві посилалась на те, що позивачем позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності. Стягнення з відповідача відсотків та пені не передбачено умовами укладеного сторонами договору. Тому в задоволенні позову просила відмовити.

Відповідач надав відповідь на відзив, у якому заперечив проти доводів, викладених відповідачем у відзиві на позов.

При цьому посилався на те, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку разом з Пам`яткою клієнта становлять договір надання банківських послуг, що укладений сторонами. Таким чином кредитним договором передбачено сплату відсотків та пені за порушення зобов`язання.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Пунктом 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності збільшений до 50 років.

Тому позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні з позовом до суду.

Зазначаючи, що позовні вимоги ґрунтуються на умовах кредитного договору, укладеного сторонами, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Інші заяви та клопотання від сторін не надходили.

В судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явились, не повідомивши суду про причини неявки. При цьому про дату, час та місце розгляду справи вони повідомлені належним чином.

Згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Адвокат Лебединська І.С. одержала повістку на дане судове засідання (а.с.140).

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 грудня 2011 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.27).

За умовами зазначеного договору банк надає позичальнику кредитні кошти у виді встановленого кредитного ліміту на картку. Сторонами процентна ставка за користування кредитом не визначена.

За договором позивачем відповідачу видано картку № НОМЕР_1 , строк дії якої - до жовтня 2015 року. В подальшому картка двічі перевипускалась, строк дії останньої картки до серпня 2016 року, що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.26).

Кредитні кошти позивачем відповідачу надані у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Таким чином судом встановлено, що термін дії зазначеного кредитного договору до серпня 2016 року.

Після укладення договору кредитний ліміт банком позивачу визначений у розмірі 300 грн.

В подальшому кредитний ліміт змінювався банком, 16 січня 2020 року розмір кредитного ліміту визначений у розмірі 0,00 грн., що підтверджується даними довідки КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.25).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Як встановлено судом, позивачем зобов`язання перед відповідачем виконано, надано їй кредитні кошти.

Відповідач в повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконала, вчасно кредитні кошти не повернула, у зв`язку з чим за кредитним договором у неї виникла заборгованість у розмірі 3802,09 грн.

Вказаний розмір заборгованості не спростований відповідачем та підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідача (а.с. 19-24).

Оскільки укладеним сторонами договором не передбачено сплати відсотків за користування кредитом та неустойки у виді штрафу та/або пені, вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 8567,66 грн., пені у розмірі 1982,38 грн. не ґрунтуються на умовах договору, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на те, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку разом з Пам`яткою клієнта становлять договір надання банківських послуг, що укладений сторонами.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 21 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена, сплата комісії не передбачена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 грудня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 грудня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів, комісії та штрафні санкції за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти, а також збільшення строку позовної давності.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки кредитні кошти позивачем відповідачу надані у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, строк дії останньої картки, випущеної на ім`я відповідача, - до серпня 2016 року.

Тобто з 01 вересня 2016 року розпочався перебіг строку позовної давності по відношенню до всіх зобов`язань відповідача за кредитним договором.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином зверненням позивача до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису та вчиненням нотаріусом виконавчого напису перебіг позовної давності за даними зобов`язаннями відповідача не переривався.

В той же час, як вбачається з виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , 17 грудня 2018 року та 05 грудня 2018 року картковий рахунок позивача поповнено на 686 грн., 02 листопада 2018 року на 678 грн., 11 жовтня 2018 року - на 570 грн. (а.с. 19).

Таким чином частковим погашенням заборгованості відповідачем вчинено дії, що свідчать про визнання нею боргу.

Вказаними діями перебіг строку позовної давності переривався, після чого розпочався заново.

Будь-яких доказів, що внесення коштів на рахунок відповідача здійснено без її відома чи всупереч її волі, до матеріалів справи сторонами не додано.

Тому вирішуючи справу на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що підстави для застосування позовної давності відсутні.

Тому, розглядаючи справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 3802,09 грн.

В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог.

Оскільки судом позов задоволено частково, а саме на 30%, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 681,00 грн. на відшкодування понесених судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати відповідача складаються з витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн. (а.с. 91).

Тому пропорційно до позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 1400 грн. на відшкодування витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 21 грудня 2011 року у розмірі 3802,09 грн., на відшкодування понесених судових витрат 681,00 грн., а всього стягнути 4483,09 грн. (чотири тисячі чотириста вісімдесят три гривні дев`ять копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1400 грн. (одна тисяча чотириста гривень нуль копійок) на відшкодування витрат відповідача на оплату професійної правничої допомоги пропорційно до позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, буд.1Д,

відповідач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживаюча: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення виготовлено 20 червня 2023 року.

Головуючий О.А. Самсонова