ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7409/23 Справа № 187/890/20 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В.О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Барильської А.П., Городничої В.С.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Терехова Антона Віталійовича на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С.,-

В С Т А Н О В И Л А:

07.07.2020 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С., ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої позивач зазначає, що з вересня 2003 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 .

23.02.2008 вони зареєстрували шлюб, а 19.07.2019 рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №209/1564/19 їх шлюб розірвано.

За час проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу у 2007 році з салону ними придбано за спільні кошти: автотранспортний засіб Toyota Avensis легковий, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Зазначений автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача.

Також за час проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу та у період шлюбу, за спільні кошти, а саме 15 листопада 2010 року ними отримано земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,0817 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ», про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 393941.

Через деякий час частину земельної ділянку продано третій особі та в їх володінні залишилось 0,0413 га з присвоєнням кадастрового номера :01:001:3222.

За весь час проживання ними був збудований садовий будинок за спільні кошти, спільними зусиллями, на даній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73.4 кв.м., даний садовий будинок введено в експлуатацію та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Усі документи були оформлені на ім`я ОСОБА_2 .

Вартість земельної ділянки разом з садовим будинком складає 493 530 грн. згідно висновку експерта за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження № 979/05-20. Тобто частина вартості майна складає 246 765 грн.

На момент звернення з позовною заявою позивач свої позовні вимоги розраховує виходячи з ринкової вартості майна, що підтверджуємо інформацією з інтернет сайту AUTO.RIA. Таким чином вартість автомобіля Toyota Avensis складає 215 460 грн.

На сьогоднішній день відповідач відчужив земельну ділянку та садовий будинок на користь третьої особи, без згоди позивача ОСОБА_1 . Тобто, відповідач, ОСОБА_2 , без згоди ОСОБА_1 подарував садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 . Дані договори були посвідчені державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С., про що їй стало відомо з державного реєстру прав власності.

Посилаючись на положення частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України позивач вказує, що укладені відповідачем договори дарування земельної ділянки та дарування садового будинку були укладені саме з умислом, оскільки відповідач достовірно знав, про те, що дане майно є спільною сумісною власністю та даний факт скрив, тому вважає що укладені договори дарування мають бути визнані недійними.

Даний садовий будинок був єдиним житло позивача з донькою та відповідач достовірно про це знав, навмисно відчужив будинок на користь третьої особи. В діях відповідача та нотаріуса вбачається недодержання вимог чинного законодавства, чим було порушено її права.

25.09.2020 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просить суд:

1. Встановити факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з вересня 2003 року по період реєстрації шлюбу, а саме до 23 лютого 2008 року.

2. Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно:

автомобіль Toyota Avensis легковий, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0,0413 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ»; садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м.

3. Визнати недійсним договорів дарування земельної ділянки кадастровим номером :01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0,0413 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» .

4. Визнати недійсним договір дарування садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м.

5. Зобов`язати державного реєстратора внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, щодо об`єкту нерухомого майна вилучити запис про реєстрацію прав власності № 36589699, який внесений на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С

6. Зобов`язати державного реєстратора внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчужень об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкту нерухомого майна вилучити запис про реєстрацію прав власності № 237, який внесений на підставі договору дарування садового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С

7. Виділити ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 зі спільного майна подружжя частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м. та надвірними спорудами.

8. Визнати за ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73.4 кв.м. та надвірними спорудами.

9. Виділити ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 зі спільного майна подружжя частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:3222 для ведення садівництва, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ».

10. Визнати за ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 право власності частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:3222 для ведення садівництва, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ».

11. Виділити ОСОБА_2 в цілому автомобіль Toyota Avensis легковий, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

12. Стягнути з ОСОБА_2 , РНКОПП коду НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 , грошову суму компенсації за розподіл майна подружжя в сумі 1/2 вартості автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності в розмірі 107 730 грн. ( сто сім тисяч сімсот тридцять грн. 00 коп.)

13. Стягнути з ОСОБА_2 , РНКОПП коду НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНКОПП коду НОМЕР_2 , понесені судові витрати.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року В задоволені позовних вимог позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С., відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Терехов А.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23.03.1990 по 24.04.2007 відповідача ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу і зміст рішення Петриківського районного суду від 12.05.2020 ( т. 1 а.с. 163, 188-190).

Отже, позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період з вересня 2003 року по 24.04.2007 суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 був розірваний лише 24.04.2007, що відповідає правовим висновкам зробленим в Постанові Верховний Суду від 26.09.2018 справа № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Окремо слід зазначити, що правовідносини, що виникли між сторонами починаючи з вересня 2003 року підпадають під правове регулювання Кодексу про шлюб та сім`ю України та відповідні положення Закону України «Про власність».

Так, за загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

За таким же правилом застосовуються положення ст. 74 СК України, тобто виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним чинності.

Отже, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю до 01.01.2004, не відповідають положенням законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не має правового значення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 справа № 200/21452/15-ц).

Вирішуючи означені позовні вимоги і визначаючи можливим встановлення факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в період часу з 25.04.2007 по період реєстрації шлюбу, тобто по 23.02.2008, з визнанням спільним сумісним майном: автомобіль Toyota Avensis, земельну ділянку і садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходячи з наступного.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано довідку № 1 від 31.05.2020 видану головою садового товариства «Прогрес -Верхні» відповідно до якої ОСОБА_1 постійно мешкає в будинку АДРЕСА_1 на території Курилівської селищної ради Садовому товаристві «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» з вересня 2003 року по теперішній час (т. 1 а.с. 23).

Сторони мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 24).

23.02.2008 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_6 ) у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 51 (т. 11 а.с. 25).

Відповідно до довідки РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області ТСЦ МВС №1244 від13.04.2021 автомобіль Toyota Avensis, державний номер НОМЕР_1 , 18.08.2007 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі вантажно-митної декларації від 16.05.2007 (т. 1 а.с. 221).

В матеріалах справи наявні фотознімки з зображенням спірного садового будинку та сторін з іншими особами (т. 1 а.с. 170-180). ОСОБА_7 учасниками справи визнається, що на вказаних фотознімках зображені спірна нерухомість і разом відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , їх спільна донька ОСОБА_8 та донька відповідача ОСОБА_9 , а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Однак вказані фотознімки не містять дати їх здійснення.

Судом досліджено покази свідків, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_9 .

Так, ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він з 1994 року по 2000 рік працював водієм на підприємстві ОСОБА_2 і в цей період часу він привозив будівельні матеріали на дачу відповідача в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». На даній дачі ОСОБА_2 проводив час зі своєю першою дружиною ОСОБА_5 і їх спільною донькою ОСОБА_12 . Після 2000 року на вказаній дачі інколи перебувала ОСОБА_1 .

Сідок ОСОБА_11 показав, що в садовому будинку, розташованому СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» ОСОБА_2 і ОСОБА_1 почали разом проживати з осені 2003 року. В той час даний садовий будинок не мав належних умов проживання, які вони спільно покращували, однак чиї саме кошти на це було витрачено, йому не відомо.

ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що її батьком ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з її матір`ю ОСОБА_5 придбано дачу в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ», куди вони приїжджали родиною на спільний відпочинок. В 2007 році вона дізналася про існування у ОСОБА_2 іншої дитини і його бажання укласти шлюб із позивачем. На час одруження її батька з позивачем дача в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» вже була повністю добудована та готова до проживання.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.12.2010 виконавчим комітетом Курилівської селищної ради і витягу про державну реєстрацію права , ОСОБА_2 є власником садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м. (т. 1 а.с. 38-39).

Судом досліджено два технічні паспорти на вказаний садовий будинок: від 24.03.2010 і від 25.09.2019, де роком побудови вказаного садового будинку визначено 1991 рік. (т. 1 а.с. 40-44, 142-151).

Відповідно до акту приймання газового лічильника, за адресою: АДРЕСА_1 , 25.11.2003 встановлено такий лічильник (т. 1 а.с. 164).

Згідно відповіді на адвокатський запит AT «Дніпропетровськгаз» від 30.01.2023р. №49008-ЛВ-2118-0123 газифікація житлового будинку АДРЕСА_1 відбулась на підставі технічних умов, виданих Магдалинівським УЕГГ від 10.10.2002. Вказані технічні умови містять план садового будинку (т. 2 а.с. 227-231).

Крім того, рішенням суду від 15.05.2020 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого об`єкту спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого об`єкту та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого об`єкту, залишено без задоволення. При цьому, мотивуючи своє рішення суд, виходячи із обставин справи і наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що на час розлучення сторін спірний будинок не був власністю подружжя, адже відповідач був тільки користувачем вказаної земельної ділянки і став власником зазначеного садового будинку тільки із 21.12.2010, коли знаходився із 23.02.2008 в шлюбі із ОСОБА_1 до 18 липня 2019 року. Відмовляючи в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання права власності на частину садового будинку АДРЕСА_1 », суд звертає увагу на те, що позивач вже являється власником всього садового будинку із 21.12.2010 року і повторне визнання в судовому порядку його частки права власності не передбачається, права та законі інтереси ОСОБА_2 не порушені і ніким не оспорюються.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 393941, виданого 15.11.2010 на підставі розпорядження Петриківської райдержадміністрації від 08.07.2010 № 626р-10 ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,0817 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». На підставі технічної документації про поділ земельної ділянки від 21.04.2018 у власності ОСОБА_2 залишилась земельна ділянка площею 0,0413 га. Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:3222 (а.с. 32, 33-37).

Отже, оскільки ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку для ведення садівництва в порядку приватизації на підставі розпорядження Петриківської райдержадміністрації від 08.07.2010, тому вказана земельна є його особистою власністю.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними належними, допустимими і достатніми доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Права та обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, та час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадського стану (частини 2, 3 ст. 13 КпШС України). Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22 КпШС України).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Водночас за правилами ст. 74 СК України (набула чинності 01.01.2004), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен установити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом установлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай установлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), яку суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК). Крім того, одного лише встановлення такого факту недостатньо для того, щоб визнати майно подружжя таким, що є спільною сумісною власністю та має ділитися порівну.

Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.

З урахуванням наведеного вище позивач не довів відповідними доказами факту спільного проживання сторін у справі та й обставин придбання спірного майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, ведення спільного господарства, побуту, витрачання коштів на спільні цілі, виконання взаємних прав та обов`язків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок беззаперечно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки реєстрація права власності за відповідачем відбулась в 2010 році, коли вже було офіційно зареєстровано шлюб між сторонами, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як було зазначено вище визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом установлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Як вбачається з матеріалів справи будинок збудовано та введено в експлуатацію в період, коли сторони спору у шлюбі не перебували.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай установлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження статусу спірного майна, як спільного сумісного, створеного внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, доведення часу придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте) та інше.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів важає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи, та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Терехова Антона Віталійовича - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

В.С. Городнича