Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7366/23
Провадження № 2/711/2368/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Макеєва В.Ф.,

представника відповідача Гончаренко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

12.10.2023р. представник позивача адвокат Макеєв В.Ф., який діє на підставі ордеру серії СА №1065696 від 12.10.2023р., звернувся до суду з позовом до ПАТ «Черкаське хімволокно», в особі відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», в якому просив:

1) визнати неправомірними дії ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське Хімволокно» щодо не зазначення в рахунку «за серпень 2023 року» наступних відомостей: дати пред`явлення рахунків на оплату послуг постачання гарячої води за серпень 2023 року та рахунок на оплату послуги постачання теплової енергії за серпень 2023 року та відомості про особу, уповноважену на пред`явлення рахунків із її підписом на платіжному документі; відомостей про місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача; загальної вартості місячних платежів та структури боргу чи переплати станом на 01.08.2023р.;

2) зобов`язати ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське Хімволокно» повторно (у т.ч. з урахуванням рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.10.2023р.) надати ОСОБА_1 рахунок щодо сплати комунальних послуг з постачання гарячої води та постачання теплової енергії, виготовленим шрифтом, загальнодоступним для читання без допоміжних засобів, а саме не менше 12 розміру шрифту «Times New Roman», у якому вказати: дату пред`явлення рахунків на оплату послуг постачання гарячої води за серпень 2023 року та рахунок на оплату послуги постачання теплової енергії за серпень 2023 року, та відомості про особу, уповноважену на пред`явлення рахунків із її підписом на платіжному документі; чіткі відомості про місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) надавача комунальних послуг і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача; загальну вартість місячних платежів та структуру боргу чи переплати станом на 01.08.2023р.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що на адресу позивача надходять квитанції щодо необхідності сплати ним заборгованості за комунальні послуги, в яких вказуються необґрунтовані суми нарахувань розміру боргових зобов`язань споживача. Зміст відповідних квитанцій не відповідає вимогам Законі України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про захист прав споживачів», оскільки не містить всієї необхідної інформації, чим порушуються права позивача, як споживача комунальних послуг. Також позивач стверджує, що нараховані по його особистому рахунку платежі з оплати послуг теплопостачання та постачання гарячої води підлягають перерахунку з урахуванням рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.10.2023р. і мають обчислюватись з урахуванням норми споживання гарячої води на рівні 3,0м3/місяць на одного мешканця.

Відповідач не подавав письмового відзиву проти позовних вимог, але представник відповідача заперечила проти позову, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відсутність з боку відповідача порушень законних прав та інтересів позивача, а також неефективність обраного позивачем способу захисту.

17.10.2023р. судом відкрито провадження у справі і призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

06.12.2023р. від представника відповідача Гончаренко А.О., яка діє на підставі довіреності від 16.03.2023р., на адресу суду надійшли письмові пояснення з обґрунтуванням заперечень відповідача проти позовних вимог. Позиція відповідача обґрунтовується тим, що платіжні квитанції, які надсилаються відповідачем всім споживачам формуються з дотриманням вимог, визначених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 31.01.2020р. №23, а відтак відповідають вимогам законодавства. Зазначення у платіжних рахунках відомостей, про які заявлено позовні вимоги, не передбачено у вимогах до формування рахунків на оплату послуг з постачання гарячої води та теплової енергії. Також вказується на необґрунтованість посилання позивача на рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.10.2023р., оскільки позивачем не надано доказів існування такого рішення.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що у платіжних квитанціях відповідач неправомірно вказує про існування боргу, який виник до 01.03.2021р. в загальному розмірі 31 146,70 грн. Натомість відповідач має обчислювати лише нарахування, які здійснюються з 01.03.2021р. За період часу з 01.03.2021р. по теперішній час розмір його (позивача) заборгованості з оплати послуг відповідача, за його розрахунками, складає 8370 грн. 97 коп., тоді як в платіжках вказується значно більша сума. Оскільки у платіжках вказуються неправильні відомості, то він змушений звертатись до суду в даним позовом.

Представник позивача також підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що всі зобов`язання по нарахуванням до 01.03.2021р. були предметом судового розгляду і вирішені між сторонами шляхом укладання мирової угоди від 15.04.2021р. №712/10003/20. За такою мировою угодою відповідач відмовився від вимог про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 31 146,70 грн., а позивач зобов`язувався сплатити заборгованість в розмірі 35 473,21 грн., яка виникла в період з 01.11.2017р. по 01.03.2021р. Позивач добросовісно виконав вимоги мирової угоди та сплатив обумовлену суму коштів на користь відповідача, а також здійснює оплату поточних нарахувань. Натомість у щомісячних квитанціях для оплати послуг відповідача вказується загальна сума боргу, яка включає як заборгованість, що виникла до обумовленого мировою угодою періоду надання послуг, так і суми заборгованості, що виникли внаслідок взаєморозрахунків сторін після 01.03.2021р. Зокрема у рахунках за серпень 2023 року неправомірно відображається заборгованість станом на 01.08.2023 року за послуги з постачання гарячої води на суму 24 173 грн. 84 коп. та за послуги з постачання теплової енергії на суму 14 355 грн. 12 коп., оскільки цей борг виник ще до 01.03.2021р., то відповідач мав обчислювати лише нарахування, які здійснюються з 01.03.2021р. За розрахунками позивача, за період часу з 01.03.2021р. по теперішній час розмір його заборгованості з оплати послуг відповідача складає 8370 грн. 97 коп., тоді як платіжках відповідачам обліковується значно більша сума боргу. Обчислення розміру боргу у такий спосіб унеможливлює позивача об`єктивно розуміти розмір його грошових зобов`язань перед відповідачем та вводить його в оману щодо необхідності сплати боргу, який він має право не сплачувати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях. Додатково пояснила, що сума боргу, стосовно якої було укладено мирову угоду між сторонами, є менша ніж розмір заборгованості позивача. По особовому рахунку обліковується загальна сума нарахувань та сплат за весь період надання послуг, внаслідок чого відображається загальна сума боргу. Зауважила, що відповідачем не порушуються законні права та інтереси позивача, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає критеріям ефективності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач є споживачем комунальних послуг, що надаються до житла за адресою: АДРЕСА_1 .

За даним житловим приміщенням надаються послуги з тепловодопостачання від ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» у зв`язку з чим для обліку відомостей щодо оплати наданих послуг відповідачем відкритий о/р № НОМЕР_1 .

У жовтні 2020 року ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 57 774,27 грн., інфляційні втрати 13 965,16 грн., три проценти річних 3 959,95 грн., а всього стягнути 75699,38 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат (судова справа №712/10003/20).

За наслідками розгляду справи №712/10003/20 Соснівським районним судом м. Черкаси постановлено ухвалу від 15.04.2021р., якою затверджено мирову угоду між сторонами. Умовами мирової угоди визначено, що сторони домовились, що ОСОБА_1 безумовно визнає заборгованість за спожиту теплову енергію (централізоване опалення), гаряче водопостачання та внески в розмірі 35 473,21 грн. (за період з 01.11.2017р. до 01.03.2021р. року, з урахуванням загального строку позовної давності та враховуючи норму ч. 1 ст. 207 ЦПК України) перед ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» та зобов`язується не пізніше 25 жовтня 2021 року сплатити вказану заборгованість шляхом здійснення щомісячних платежів по 5912,20 грн. за затвердженим графіком. Також мировою угодою передбачено, що сторони домовились, що ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», не заявляє вимог до ОСОБА_1 щодо стягнення з нього cум нарахованих на таку заборгованість за послуги централізованого опалення, гарячого водопостачання та внески (п. 1 мирової угоди) індексу інфляції за прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за вищезазначений період, а ОСОБА_1 у свою чергу не заявляє вимог щодо стягнення з ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» понесених ним судових витрат.

Ухвала суду про затвердження мирової угоди виконана ОСОБА_1 належним чином, що визнається сторонами та підтверджується відповідними квитанціями та листом відповідача /а.с. 11-13/.

Натомість у платіжних квитанціях (рахунках на оплату), які щомісячно надходять позивачу від відповідача для здійснення щомісячних платежів з оплати послуг гарячого водопостачання та постачання теплової енергії, окрім помісячних нарахувань додатково вказується наявність боргу, до складу якого включаються суми заборгованості з постачання гарячої води та постачання теплової енергії, що виникла до 01.03.2021р. Внаслідок чого у платіжних квитанціях відображається заборгованість, яка відрізняється із значеннями поточної заборгованості розрахунків сторін, що здійснювались в період з 01.03.2021р. по теперішній час.

За розрахунком позивача поточний розмір його заборгованості перед відповідачем з оплати комунальних послуг складає 8 370,97 грн. (тобто за період з 01.03.2021р. по 30.11.2023р.).

Позивач стверджує, що обчислення по його особового рахунку розміру заборгованості з урахуванням сум взаєморозрахунків сторін поза межами періоду часу, який починається з 01.03.2021р. порушує його законні права та інтереси, а вказані у платіжних квитанціях відомості не відповідають вимогам закону, що є порушенням вимог законодавства України про захист прав споживачів, оскільки обмежує право позивача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію та її ціну, визначаючи її неналежним чином.

Тож позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх споживчих прав.

Таким чином між сторонами існує спір щодо порядку нарахування вартості та оплати житлово-комунальних послуг, який регулюється положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. №1023-ХІІ (далі Закон №1023), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. №2189-VIII (далі Закон №2189) тощо.

Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне за змістом положення закріплене і у ч. 1 ст. 16 ЦК.

Згідно ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Аналіз вищенаведених норм процесуального законодавства свідчить, що передумовою ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог є наявність протиправних дій або бездіяльності з боку відповідача по відношенню до позивача, яка свідчить про порушення, невизнання або оспорення законних прав, свобод та інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018р. у справі №338/180/17; від 11.09.2018р. у справі №905/1926/16; від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц; від 11.09.2019р. у справі №487/10132/14-ц; від 06.04.2021р. у справі № 925/642/19.

По обставинам даної справи судом встановлено, що підставою позову визначена неправомірність дій відповідача, яка полягає у протиправному, на думку позивача, порядку обліку розміру грошових зобов`язань позивача з оплати послуг відповідача, а також порядку складання відповідачем щомісячних платіжних квитанцій для оплати вартості послуг гарячого водопостачання та постачання теплової енергії.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Стосовно доводів сторони позивача щодо неправомірності нарахувань відповідачем вартості послуг з гарячого водопостачання, то суд зауважує, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких доказів та належного обґрунтування обставин, які свідчать про неправомірне нарахування відповідачем вартості відповідних послуг. Посилання позивача на рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.10.2023р. суд не може взяти до уваги, оскільки суду не надано копії відповідного рішення для дослідження його змісту. Також стороною позивача не заявлено клопотання про витребування такого рішення.

В той же час суд звертає увагу, що за змістом доводів позовної заяви відповідне рішення стосувалось періоду надання відповідачем послуг з листопада 2019 року по січень 2021 року. Натомість згідно укладеної сторонами мирової угоди, затвердженої ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси, між сторонами у передбачений законом спосіб вирішено питання врегулювання грошових зобов`язань з нарахування та оплати вартості комунальних послуг за період часу до 01.03.2021р. При цьому за змістом такої мирової угоди ОСОБА_1 безумовно визнав дійсність його зобов`язання з оплати вартості послуг відповідача за період з 01.11.2017р. по 01.03.2021р. (п. 1 мирової угоди). Отже доводи позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості послуг з гарячого водопостачання та постачання теплової енергії з урахуванням рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.10.2023р. вочевидь є необґрунтованим, оскільки по суті суперечить змісту мирової угоди, укладеної між сторонами в межах цивільної справи №712/10003/20 та фактично виконаної на теперішній час.

Стосовно доводів сторони позивача щодо порядку обліку відповідачем сум заборгованості по особовому рахунку позивача, то суд зауважує наступне.

Судовий спосіб захисту за своєю сутністю полягає у підтвердженні судом дійсності вимог кредитора з метою надання дозволу на примусове виконання боржником свого зобов`язання. Натомість відмова судом у задоволенні вимог кредитора до боржника про стягнення заборгованості фактично позбавляє цивільне суб`єктивне право (вимогу) здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи (боржника), однак не позбавляє кредитора можливості отримати виконання зобов`язання боржником в добровільному порядку, навіть якщо таке зобов`язання є задавненим, а набуті в такому випадку кредитором кошти від боржника не є безпідставно набутим майном.

За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, а згідно з приписами ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом. У свою чергу, цивільне законодавство України, зокрема присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК, не містить положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про відмову у стягненні грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що облік відповідачем нарахувань та розрахунків з оплати послуг гарячого водопостачання та постачання теплової енергії по особовому рахунку позивача здійснюється на підставі грошового зобов`язання позивача, яке ґрунтується на обов`язку з оплати спожитих комунальних послуг. Затверджуючи мирову угоду у справі №712/10003/20 судом констатовано обґрунтованість вимог ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське Хімволокно» до ОСОБА_1 в частині оплати вартості послуг за період з 01.11.2017р. по 01.03.2021р. на суму 35 473,21 грн. Натомість це не свідчить про те, що відповідні нарахування вартості наданих послуг за період до 01.11.2017р. є незаконним та протиправним, а лише позбавляє кредитора вимагати стягнення таких внесків у примусовому порядку з використанням судового способу захисту. Також умовами мирової угоди не передбачалось обов`язку списання ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське Хімволокно» суми заборгованості, які за своєю сутністю є задавненими, оскільки виникли поза межами строків позовної давності.

Таким чином, слід виснувати, що в даному випадку ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське Хімволокно» після набрання законної сили ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.04.2021р. №712/10003/20 позбавлено можливості в судовому порядку вимагати з ОСОБА_1 стягнення заборгованості з оплати відповідних послуг, що виникла в період до 01.11.2017р. Натомість право ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське Хімволокно» обліковувати наявність такої заборгованості по особовому рахунку позивача не обмежується до припинення відповідного грошового зобов`язання у встановленому законом порядку.

Таким чином, відповідач має право вести облік по особовому рахунку позивача сум всіх нарахованих платежів.

В той же час суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022р. у справі № 363/1834/17 зазначила, що за умови визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом, є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах (пункт 54).

У пункті 58 вказаної постанови зазначено, що задоволення вимоги боржника про зобов`язання кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір), може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

Отже, за умови, якщо облік заборгованості відповідачем по особовому рахунку споживача створює негативні правові наслідки для споживача, то останній не позбавлений можливості звернутись до нього з вимогою про списання такої заборгованості, а у разі відмови постачальника заявити відповідну вимогу в судовому порядку. Натомість, оскільки в даному випадку позивач не заявляв відповідних вимог, то з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства, суд не має повноважень здійснювати оцінку такому способу захисту прав та необхідності його застосування.

Стосовно порядку взаєморозрахунку та значення вказаних у платіжних квитанціях сум загального боргу, то слід зауважити, що з огляду на особливості цивільно-правових відносин, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, облік відповідачем по особовому рахунку позивача будь-якої заборгованості та надсилання рахунків на її оплату самі по собі не створюють для позивача ніяких зобов`язань. Доводи позивача щодо незаконності вимог відповідача про сплату певних сум можуть бути запереченням у разі пред`явлення до нього позову про стягнення певної суми заборгованості. В цьому контексті слід звернути увагу, що між сторонами існують зобов`язальні відносини і кожна зі сторін має право виконувати своє зобов`язання на умовах, передбачених законом для надання житлово-комунальних послуг та договором, на підставі якого відповідні послуги надаються. Отже, якщо споживач не погоджується з наданим постачальником комунальних послуг розміром вартості таких послуг він зобов`язаний сплатити лише ту частину, яку вважає належною, а в подальшому, якщо сторони не зможуть в договірному порядку вирішити спір, то він може бути вирішений в судовому порядку.

Стосовно доводів позивача про невідповідність змісту платіжних квитанцій вимогам закону, то суд виходить з наступного.

Вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 31.01.2020р. № 23 (далі Вимоги). У додатку 1 до таких Вимог наведений зразок примірної форми рахунку на оплату послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Аналіз наданих позивачем копій платіжних квитанцій за серпень та листопад 2023 року свідчить, що за своїм змістом вони в цілому відповідають Вимогам.

Суд зауважує, що поведінка учасників цивільних правовідносин завжди має відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За обставинами справи судом встановлено, що відповідачем щомісячно надсилаються позивачу квитанції про оплату послуг гарячого водопостачання та постачання теплової енергії, які за формою та змістом відповідають встановленим законодавством вимогам, оскільки містять в собі інформацію, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2189 та ст. 15 Закону №1023. Також такі квитанції містять і інформацію про здійснення позивачем платежів з оплати послуг відповідача. Щомісячне отримання таких квитанцій надає споживачу об`єктивну можливість відстежувати порядок нарахування вартості послуги та зарахування споживчих оплат, щоб уникнути непорозумінь у випадку, коли споживач самостійно здійснює розрахунок вартості відповідних платежів і сплачує їх на підставі своїх розрахунків.

Доводи сторони позивача про необхідність наявності у таких квитанціях додаткових відомостей (дати пред`явлення рахунку; відомостей про особу, уповноважену на пред`явлення рахунку з її підписом; відомостей про місцезнаходження постачальника послуг) є необґрунтованими, оскільки не обґрунтовуються відповідною законодавчою нормою чи положеннями підзаконного нормативно-правового акту.

Необґрунтованими є і доводи щодо нечитабельності текстового шрифту, яким складені відповідні рахунки на оплату. В цьому контексті суд звертає увагу, що незважаючи на невеликий розмір шрифту, зміст відповідних рахунків є цілком читабельним, чітким та нескладним для сприйняття його змісту.

Окрім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачем не взято до уваги будь-який платіж, зроблений позивачем в якості оплати послуг з опалення.

Окремо слід звернути увагу, що з огляду на обставини спірних правовідносин, вжиття відповідачем заходів із повідомлення позивача про наявність заборгованості та необхідність її сплати, а також можливість судового розгляду спору щодо суми та розміру заборгованості є формою вжиття заходів досудового врегулювання спору, передбачених ст. 16 ЦПК і такі дії узгоджуються із засадами добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин.

За таких обставин судом не встановлено порушень з боку відповідача прав позивача, передбачених ст. 7 Закону №2189 та ст. 15, 21 Закону №1023, як споживача послуг гарячого водопостачання та постачання теплової енергії в частині порядку нарахування вартості таких послуг та обчислення розрахунку споживача з постачальником, а тому доводи позивача щодо протиправного характеру дій відповідача суд визнає необґрунтованими, внаслідок чого, з урахуванням обраного позивачем способу захисту, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з тим, що позов не підлягає до задоволенню, то понесені позивачем судові витрати на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно», в особі відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко