ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 700/160/23
Провадження № 22-ц/821/1807/23
категорія: 305010900

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л.І.,

суддів: Карпенко О.В., Новікова О.М.,

секретаря Мунтян К.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лісовенка Дмитра Ігоровича на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки, у складі судді Бесараб Н.В., -

в с т а н о в и в :

14 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачем 27 лютого 2021 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичив у нього 30 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2021 року.

Укладання договору позики підтверджується нотаріально посвідченою заявою за підписом ОСОБА_2 від 27 лютого 2021 року.

Вказані зобов`язання відповідач не виконав, у встановлений договором строк гроші не повернув, подальші вимоги щодо повернення боргу ігнорує.

За таких обставин змушений звертатись до суду за захистом порушеного права.

На підставі наведеного, позивач просив суд ухвалити рішення, яким з відповідача на його користь стягнути 30 000 доларів США, що на час звернення до суду становить 1 096 800,00 грн та стягнути з відповідача судові витрати.

28 березня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь 24 000 доларів США.

08 березня 2023 року, через систему Електронний суд, ОСОБА_2 через свого представника адвоката Слободянюка А.І. зверувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між позивачем і відповідачем не існувало укладеного договору позики, строк оплати по якому настав.

Вказує, що зі змісту первісного позову встановлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів в сумі 30 000 доларів США, яка перевищує у десять разів, встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Із цього випливає, що договір позики підлягав обов`язковому укладенню в письмовій формі, а факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у цій категорії справ.

Позивач, зловживаючи правом щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу, вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть не таку, як викладено в позовній заяві і позивачу зазначені обставини достеменно відомі.

Недотримання усіх необхідних істотних умов та форми укладення договору, необхідних для кваліфікації визнання укладеним договору позики, свідчить про відсутність між сторонами даного договору.

Таким чином, договір позики в розумінні положень ЦК між відповідачем та позивачем не існує, оскільки не укладався.

Також, між сторонами не було розписки, яка за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка є належним та допустимим доказом як отримання грошей в позику, так і укладання договору позики. Тобто, розписка не може бути замінена іншим документом та має слугувати підставою для визнання факту існування договору позики і наявності боргу.

Проте, позивачем не вказано про наявність в нього розписки і такого документу не долучено до позовної заяви, що свідчить про відсутність між сторонами боргових правовідносин, а саме факту отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Натомість, наявний документ, на який посилається позивач, не містить відомостей про його назву, дати отримання коштів, не містить реквізитів особи, яка вчиняла певні дії, дати отримання коштів, порядку виконання зобов`язань.

У зв`язку з вищевикладеним просив суд зустрічний позов задовольнити повністю, визнати неукладеним договір позики між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , визнати факт відсутності розписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з позивача на користь відповідача, понесені судові витрати.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 22 травня 2023 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним обєднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, присвоєно справі один реєстраційний номер 2/700/74/23.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 24 000 доларів США, що становить в перерахунку на гривню на момент подачі позову до суду відповідно до офіційного курсу НБУ (за 1 долар США = 36,56 грн.) 877 440 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 8 774 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час судового розгляду представник відповідача не заперечував факту підписання ОСОБА_2 заяви про отримання від ОСОБА_1 30 000 доларів США в борг. Отже, факт укладення договору і отримання позичальником ОСОБА_2 коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом заявою від 27.02.2021, посвідченою державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В., зареєстрованою в реєстрі за № 30.

Суд, надавши оцінку всім наданим доказам сторонами у справі, враховуючи зміст оригіналу заяви відповідача про отримання коштів, дійшов висновку про наявність грошового зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення ОСОБА_1 30 000 доларів США за договором позики, оскільки нотаріально посвідчена заява, містить необхідні відомості щодо умов отримання позичальником в борг відповідної суми грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, що визначає належну форму письмового договору позики.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимога представника позивача за зустрічною позовною заявою - адвоката Лісовенка Д.І. щодо визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки не знайшла свого підтвердження.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором, тобто вказаний ним у заяві.

Неможливість виконання грошового зобов`язання, не звільняє від відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Лісовенко Д.І., посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував, що в матеріалах справи відсутній договір позики між позивачем та відповідачем і спростовує факт, що між сторонами виникли боргові правовідносини по яких мають наставати в майбутньому юридичні наслідки.

Суд в супереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд помилково в оскаржуваному рішенні вказує, що під час розгляду справи представник відповідача не заперчував факт підписання відповідачем заяви про отримання від позивача 30 000 доларів США, оскільки протягом всього процесу розгляду справи, своїми процесуальними заявами відповідач заперечував наявність у нього з позивачем боргових правовідносин.

Судом не було враховано висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, згідно яких документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми є розписка.

Вказує, що упереджено з власної ініціативи, здійснив перерахунок заявлених позивачем сум в доларах на гривні необгрунтовано і неправомірно стягнувши їх з відповідача.

Також суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 30 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а оскаржуване рішення таким, що в повній мірі відповідає критеріам законності та обґрунтованості, висновки суду такими, що відповідають фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування відзиву вказує, що судом надано оцінку всім наявним доказам, враховуючи зміст оригіналу заяви відповідача про отримання коштів, та суд дійшов висновку про задоволення позову.

Суд обґрунтовано посилався на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 у справі № 128/891/20-ц, від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 27 лютого 2021 року ОСОБА_2 отримано в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 30 000 доларів США (тридцять тисяч доларів США), без сплати відсотків, в термін до 01.12.2021 року, що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 27.02.2021 року, серії НМС 026672, посвідченою державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В., зареєстрованою в реєстрі за № 30. Гроші передані готівкою до підписання заяви.

У зв`язку з передачею відповідачем ОСОБА_1 сільськогосподарської продукції на 6 000 доларів США, позивач просив стягнути борг в сумі 24 000 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

ОСОБА_2 , будучи 12.12.2023 належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , що засвідчує рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника або інший документ, у вигляді заяви, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження укладення якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

В даній справі заява від 27.02.2021, яка посвідчена державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В., згідно якої вбачається, що відповідач за первісним позовом повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого тиску з боку інших осіб, відповідно до власного воєвиявлення, цією заявою підтверджує той факт, що ним дійсно отримано в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 30 000 доларів США, без сплати відсотків, в термін до 01.12.2021 повернути суму боргу, є тим документом розпискою, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики. В заяві також зазначено, що гроші передані відповідачу готівкою до підписання заяви.

Факт отримання коштів у розмірі 30 000 доларів відповідачем під час розгляду справи не спростовано.

При цьому наявність боргової розписки (заяви) у позивача підтверджує факт наявності боргу.

Також відповідачем не заперечувався його підпис на заяві від 27.02.2021.

Крім того, отримання коштів у розмірі 30 000 доларів США підтверджується частковою сплатою боргу шляхом передачі відповідачем позивачу сільськогосподарську продукцію на суму 6 000 доларів США, що свідчить про визнання умов безвідсоткового договору позики.

За таких обставин, колегія суддів вважає недоведеним факт не отримання ОСОБА_2 грошових коштів, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, без зазначення на ній проповернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Суд першої інстанції вірно встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов вірного висновку про укладення договору позики.

Колегія суддів погоджується із висновкаси суду першої інстанції, що вимоги первісного позову ОСОБА_1 про стягнення боргу є обґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики не спростована, факт отримання грошей підтверджений належними доказами у справі.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд помилково в оскаржуваному рішенні вказує, що під час розгляду справи представник відповідача не заперечував факт підписання відповідачем заяви про отримання від позивача 30 000 доларів США, оскільки протягом всього процесу розгляду справи, своїми процесуальними заявами відповідач заперечував наявність у нього з позивачем боргових правовідносин, є безпідставиними, оскільки відповідачем не спростовано наявність його підпису на заяві від 27.02.2021 про отримання коштів, а процесуальні заяви без належних доказів, не є належним доказом на підтвердження спростування позовних вимог.

Щодо зустрічних позовних вимог.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що оспорюваний договір позики є укладеним у зв`язку з тим, що заява підтверджує факт отримання відповідачем у борг грошової суми від позивача.

Крім того, ОСОБА_2 та його представник ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не заперечили щодо поданої ОСОБА_1 заяви про зменшення позовних вимог, в якій останній зазначив, що відповідач в рахунок боргу передав сільськогосподарську продукцію на суму 6 000 грн доларів США.

Із наведено слідує, що відповідач за первісним позовом частково виконав договір позики, що свідчить про його визнання.

Відповідачем у зустрічному позові в якості підстав для визнання неукладеним спірного договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання відсутності розписки між сторонами саме відсутність між сторонами договору позики, строк оплати по якому настав в розумінні положень ЦК, вказав, що між сторонами не було розписки, яка за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору та зміст умов договору, так і отримання коштів.

Вказані підстави не підтверджують наявність між сторонами інших договірних та зобов`язальних правовідносин та не доводять неможливість існування між ними укладеного договору позики.

Як вірно зазначено судом, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обовязком повернення (постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20) і що в цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимога позивача за зустрічною позовною щодо визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки не знайшла свого підтвердження.

Отже, відповідачем за первісним позовом при розгляді справи не спростована дійсність відповідного правочину, у тому числі не доведено належними та допустимими доказами неотримання від позивача коштів у розмірі 30 000 доларів США.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 жовтня 2023 року було відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення рішення суду.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, тому з відповідача на рахунок держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 13 161,60 грн (8 774,00 грн х 150%).

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лісовенка Дмитра Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 13 161,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: О.В. Карпенко

О.М. Новіков