Справа № 443/664/21
№ провадження 2/453/25/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.;

за участі секретаря судового засідання Трембач М.М.;

без участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 20 квітня 2021 року в особі уповноваженого представника адвоката Шимборської О.А. - звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, що згідно офіційно курсу НБУ на день подання позовної заяви до суду становить 111 600,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у липні 2020 року ОСОБА_1 , мав намір здійснити покупку автомобіля. ОСОБА_2 запропонував позивачу придбати для нього за кордоном автомобіль «Volkswagen Caddy» 2015 року та організувати доставку такого Україну, на що позивач у справі погодився. 20 липня 2020 року на виконання вказаної домовленості позивач переказав на іноземний рахунок відповідача грошові кошти у сумі 4 000 (чотири тисячі) додарів США на придбання автомобіля «Volkswagen Caddy» 2015 року, що, як наголошує позивач, підтверджується квитанцією від 20 липня 2020 року та розпискою, написаною відповідачем власноруч. У зв`язку з тим, що станом на час звернення з позовом відповідач своїх зобов`язань щодо купівлі автомобіля та доставки такого в Україну не виконав, на контакт з позивачем не виходить, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу передано для розгляду до Сколівського районного суду Львівської області відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 30 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 443/664/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03 серпня 2021 року.

Підготовче засідання неодноразово відкладалось, востаннє на 05 грудня 2022 року.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та призначено її до судового розгляду по суті на 30 січня 2023 року.

Судове засідання неодноразово відкладалось, востаннє на 30 листопада 2023 року.

Відповідач ОСОБА_3 - у відзиві на позовну заяву від 15 липня 2021 року проти задоволення позову заперечив, наголосив, що із позивачем фактично перебував у дружніх відносинах, та повідомив про можливість на вигідних умовах придбати автомобілі. Фактично, ними було перераховано кошти для придбання цих автомобілів. У результаті виявилось, що особа, яка пропонувала доставку цих автомобілів, виявилась шахраєм і по факту шахрайства внесено відомості до ЄРДР. Відтак, просив у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 30 листопада 2023 року сторони та їх представники не з`явились.

Представник позивача адвокат Шимборська О.А. скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача адвокат Лешега В.В. скерував заяву від 28 листопада 2023 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у задоволенні якої відмовлено ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року.

За вказаних обставин суд вважає систематичні дії представника відповідача, спрямовані за затягування розгляду справи (неодноразові клопотання про відкладення засідань суду, подання клопотань про проведення судових засідань в режимі відеоконференції з порушенням строку для подання такої, встановленого ч. 2 ст. 212 ЦПК України), такими, що порушують право позивача на розгляд справи впродовж розумного строку та суперечать визначеній у п.10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України розумності строків розгляду справи, як засаді цивільного судочинства. З огляду на викладене суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Частиною 4 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст рішення складено 11 грудня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 30 листопада 2023 року, датою ухвалення рішення є саме 11 грудня 2023 року.

Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ч.ч. 2, 3 цієї ж статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.

Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України та означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів позивачем відповідачу для купівлі за кордоном автомобіля. Зокрема, як вбачається з копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 23 липня 2020 року отримав від ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) доларів на купівлю машини «Volkswagen Caddy» 2015 року. Кошти, як зафіксовані у вказаній розписці, зобов`язався повернути до вересня 2020 року. Вказану розписку написано відповідачем власноручно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Таким чином, суд дійшов висновку, що 23 липня 2020 року (дата написання відповідачем розписки) припинилося первісне зобов`язання, яке існувало між сторонами новим зобов`язанням, а саме позиковим.

ОСОБА_2 свого зобов`язання не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 у визначений в розписці термін не повернув. При цьому, автомобіль позивачу також не було придбано.

Факт переказу позивачем грошових коштів відповідачу документально підтверджений копією квитанціі про переказ (reference No. 93491252 від 20 липня 2020 року), яка міститься в матеріалах справи. Отримувачем коштів, у відповідності до зазначеного платіжного документу зазначено відповідача (Receiver Severyn Palenychka). Обставини щодо отримання коштів від відповідача, шляхом переказу таких 20 липня 2020 року ОСОБА_1 через вестерн юніон, на купівлю автомобіля відповідачем підтверджено у протоколі додаткового допиту потерпілого від 11 травня 2020 року. Щодо посилань ОСОБА_2 у вказаному протоколі допиту на те, що жодних позик у даному випадку не було, суд оцінює їх критично з огляду на те, що такі не спростовують факту написання ним власноручно розписки 23 липня 2020 року, яка, серед іншого, містить зобов`язання відповідача повернути кошти до вересня 2020 року. Крім того, як вбачається з протоколу додаткового допиту потерпілого від 11 травня 2020 року, ОСОБА_2 повідомляє, що лише на початку грудня 2020 року повідомив ОСОБА_1 про те, що вони натрапили на шахрая, в той час як розписку власноручно написано відповідачем ще 23 липня 2020 року, тобто до того, як з`ясувалися обставини, з-приводу яких 30 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, позикове грошове зобов`язання, на думку суду, вчинено відповідачем свідомо, доказів на спростування зазначеного відповідачем та його представником не подано.

В силу до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання грошей.

Розписка про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 в якості позики та зобов`язання повернути їх в строк до вересня 2020 року відповідає зазначеним вимогам.

В силу статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе за договором позики від 23 липня 2020 року зобов`язання, тому на вимогу позикодавця повинен сплатити суму боргу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 116, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 116 (одну тисячу сто шістнадцять) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Сколівський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: с. Верхня Липиця Рогатинського району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: невідомий.

Головуючий суддя В.Я. Курницька