Провадження № 2/205/3866/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Бондар В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 04.12.2015 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина мешкає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним, інших осіб на утриманні не має, а тому має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення із позовною заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 у прохальній частині позову просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив відзив на позовну заяву у якому просив поновити строк на подання відзиву, оскільки копію ухвали про відкриття провадження він не отримував, розгляд справи просив проводити за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що посилання позивача у позові на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини не відповідає дійсності. Так, з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, позивач та малолітня дитина ОСОБА_3 виїхали за кордон до Королівства Іспанії, де і перебувають на даний час. За час перебування позивача з донькою за кордоном відповідачем було перераховано позивачу 124 277,99 грн., що підтверджується відповідними документами. На теперішній час відповідач офіційно не працює, оскільки в умовах війни важко знайти достойну роботу. Також зазначив, що має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у розмірі 1 423,62 грн., через що вважає за доцільним визначити саме такий розмір аліментів, які підлягають стягненню. Також звернув увагу суду, що договір про надання правової допомоги було укладено між позивачем та ФОП ОСОБА_4 , яка не є адвокатом у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а отже не має права представляти інтереси позивача в суді, а позивач в свою чергу не має права на компенсацію таких витрат за рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.12.2015 (а.с. 5).

Батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с. 6-7).

Положеннями частини другої статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

На підставі ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» у 2023 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років, з 1 січня 2 833 грн.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідності стягнення саме такого розміру аліментів на утримання дитини, враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, заявленому позивачем 5 000 грн. щомісячно.

Разом з тим, суд враховує і позицію відповідача, який на даний час офіційно не працює, проте намагається надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини. Тобто, відповідач не ухиляється від сплати аліментів на утримання своєї малолітньої дитини. Також, суд приймає до уваги те, що відповідач у відзиві зазначив, що може сплачувати аліменти на дитину у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у розмірі 1 423,62 грн., однак розмір свого доходу не вказав, відомості про застраховану особу відповідача із ПФУ України надані у період з 2004 року по 2016 рік (а.с. 37-40).

Судом також встановлено, що відповідач добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини за період з 16.02.2022 року по 20.06.2023 року на загальну суму 109 805,52 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача (а.с. 35-36). Також, матеріали справи містять платіжні інструкції від 29.07.2023 року, від 30.07.2023 року та від 21.10.2023 року про перерахунок позивачу грошових коштів відповідачем на загальну суму 15 895,99 грн. (а.с. 32, 33, 34).

При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідач має нормальний стан здоров`я, є молодою особою працездатного віку та не має на утриманні інших осіб.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на те, що дитина сторін малолітня, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має, має забезпечити дитині не тільки мінімальний, а й достойний рівень життя, а також те, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто у розмірі 2 833 грн. щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 23.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Добровільний переказ відповідачем у жовтні 2023 року грошових коштів на картковий рахунок позивача не звільняє його від обов`язку сплати аліментів, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 23.10.2023 року.

Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Аналогічні положення закріплено також і у процесуальних кодексах.

Поняття адвокатської діяльності та підприємництва чітко визначені чинним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон) визначено, що адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом, здійснює виключно адвокат фізична особа.

Адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (пункт 2 частини 1 статті 1 Закону).

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Незалежно від обраної адвокатом організаційноправової форми адвокатської діяльності підставою для її здійснення є договір про надання правової допомоги, законодавчо визначені його форма та зміст (статті 26 та 27 Закону). Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, для вирішення питання відшкодування витрат на правову допомогу, особа має укласти договір саме з адвокатом, відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», на якого поширюється дія такого закону.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу було надано копії договору про надання правової допомоги № 111023 від 11.10.2023 року, який було укладено між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 (а.с. 6-7).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що ФОП ОСОБА_4 є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому на неї не поширюються вимоги зазначеного закону.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що у даному випадку позивач не має права на компенсацію витрат на правову допомогу за рахунок відповідача, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі вищевказаного та керуючись ст. ст. 141, 180-184, 191 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-266, 354, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 833,00 грн. (дві тисячі вісімсот тридцять три гривні) щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 23.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судовий збір на користь держави в розмірі 1 073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

У стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя: Федотова В.М.