Справа № 333/3404/22
Провадження № 2/333/471/23
12 жовтня 2023 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя в складі:
головуючої судді Михайлової А.В.,
за участю секретаря судового засідання Панченко К.О.,
представника позивача Конарєвої Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу за попереднім договором, -
В серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивував тим, що 07 лютого 2022 року між ним та відповідачем було укладено угоду про наміри № 702, відповідно до якої сторони домовилися про укладення договору купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , у строк до 1 березня 2022 року.
Для виконання цього договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти (завдаток) у розмірі 1000 доларів США, про що відповідачем складено розписку від 07.02.2022 р.
У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 р. договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено. Позивач звернувся до відповідача з проханням повернути завдаток, але відповідач відмовив.
З огляду на вказані обставини, позивач змушений був звернутися до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з метою захисту порушених прав та законних інтересів.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 23.09.2022 року о 10.00. Відповідно до ухвали розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
09.12.2022 р було проведено судове засідання в режимі відеоконференції.
24.01.2023 р. до суду надійшов лист від Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, в якому зазначено про повернення ухвали суду, в якому зазначено про неможливість виконання ухвали суду у зв`язку з тим, що запитувана інформація належить до компетенції Міністерства юстиції України.
Судове засідання 12.10.2023 р. було проведене в режимі відеоконференції за участю представника позивача адвоката Г.О. Конарєвої, яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки судові не повідомив, відзив на позов до суду не подав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2?від 12.06.2009 визначено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 7 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (продавці) укладено угоду про наміри № 702, відповідно до якої сторони домовилися про укладення договору купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 у строк до 1 березня 2022 року.
Для виконання цього договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти (завдаток) у розмірі 1000 доларів США, про що відповідачем складено розписку від 07.02.2022 р.
У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 р. договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено. В телефонному режимі позивач звернувся до відповідача з проханням повернути завдаток, але відповідач відмовив.
Пунктом 5 угоди про наміри визначено, що після укладення сторонами договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, завдаток буде вважатися грошовими коштами, що сплачені Стороною 2 (за договором купівлі-продажу об`єкту нерухомості - покупцем) за рахунок погашення основного грошового зобов`язання.
Пунктом 6 угоди про наміри передбачено відповідальність сторони 2 у разі невиконання своїх зобов`язань за цим договором або безпідставної відмови від укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості втрата права вимоги повернення здійсненого платежу згідно з пунктом 4.
Пунктом 7 угоди про наміри передбачено відповідальність сторони 1 у разі невиконання своїх зобов`язань за цим договором сторона 1 повертає стороні 2 подвійну суму отриманого платежу згідно з пунктом 4.
Пунктом 8 угоди про наміри передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору, якщо таке невиконання обумовлено нездоланною силою (стихійні лиха, військові дії тощо).
Таким чином, сторони фактично не виконали домовленості, передбачені угодою про наміри, у зв`язку з введенням воєнного стану, що вважається форс-мажорними обставинами, а тому сторони звільняються від відповідальності за невиконання умов договору, а грошові кошти сплачені позивачем мають бути повернуті.
03.02.2022 р. між позивачем та ТОВ «Адреса» (агенція нерухомості) було укладено договір про надання послуг, пов`язаних з пошуком та придбанням об`єкта житлової нерухомості. Відповідно до умов договору позивачем було частково сплачено послуги агенції у розмірі 500 доларів США, що підтверджується розпискою від 07.02.2022 р. Відповідно до пункту 3.5 у разі розірвання угоди про наміри не за провиною замовника передоплата підлягає поверненню. На виконання цього пункту ТОВ «Адреса» 07.06.2022 р. повернуло позивачу сплачені раніше кошти у розмірі 500 доларів США, що підтверджується записом на розписці від 07.02.2022 р.
06.06.2022 р. адвокатом Конарєвою Г.О. в інтересах позивача було направлено претензію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з пропозицією розірвати угоду про наміри № 702 від 07.02.2022 р. та вирішити питання щодо повернення грошових коштів.
Претензії було отримано, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, але письмових відповідей від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Основним договором у правовідносинах сторін даної справи мав стати договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК).
У свою чергу,статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України).
В силу статей 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що 07 лютого 2022 року між Позивачем, як покупцем, та Відповідачем, як продавцем, був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. При дослідженні в судовому засіданні копії вказаного попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири було встановлено, що цей договір є нотаріально не посвідчений, а тому згідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 657 ЦК України є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Так, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачами грошова сума у загальному розмірі 1 000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Таким чином, оскільки укладений між сторонами правочин - попередній договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, проте, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США, то відповідно до ст. 216 ЦК України до такого договору підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992, 40 грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу за попереднім договором - задовольнити.
Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , 00 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят) гривень - авансовий платіж за попереднім договором від 07.02.2022 року;
Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок на відшкодування сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто Комунарським районним судом м. Запоріжжя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Михайлова А.В.