КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6374/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № FX-052-2008-1223 від 11 грудня 2017 року у загальному розмірі 7 021 762,24 грн.

22 грудня 2022 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме:

земельну ділянку, кадастровий номер :03:301:0027, площею 0,0788 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4309 від 09 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г.;

житловий будинок, загальною площею 52,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4308 від 09 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г.;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:301:0028, площею 0,0327 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4311 від 09 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г.

В обґрунтування заяви зазначив, що 11 грудня 2017 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, в забезпечення виконання зобов`язань за яким 11 грудня 2017 року та 12 травня 2021 року із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладалися договори поруки, а також із ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки від 11 грудня 2017 року, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 80,1 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 та належить останньому на праві власності на підставі договору дарування від 19 лютого 2004 року.

Зобов`язання за кредитним договором позичальником та поручителями не виконані, загальна сума заборгованості станом на 03 серпня 2022 року складає 7 021 762,24 грн.

Відповідно до висновку про вартість нерухомого майна (предмету іпотеки) від 14 липня 2022 року вартість обтяженого іпотекою майна становить 5 365 300,00 грн.

Ураховуючи, що відповідачами допущено порушення виконання зобов`язання за кредитним договором, а вартість предмета іпотеки не покриває суму заборгованості за кредитом, банк вважає, що наявні обставини, які можуть унеможливити виконання рішення суду про стягнення боргу у повному обсязі зі сторони поручителя як солідарного боржника, а тому виникла необхідність забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить фінансовому поручителю ОСОБА_3 у відповідності до даних, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначив, що цей відповідач за відсутності заборони на нерухоме майно може шляхом укладення фіктивних договорів відчужити належне їй на праві власності майно, що призведе до неможливості виконати рішення суду про стягнення боргу, оскільки зміниться власник майна.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у задоволенні зави АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що посилання банку в заяві про наявність обставин, які можуть унеможливити виконання рішення суду про стягнення боргу у повному обсязі зі сторони поручителя без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення. Забезпечення позову у визначений позивачем спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, та ненадання підтвердження того, що нерухоме майно, на яке він просить накласти арешт, поручитель має намір відчужити, не дають обґрунтованих підстав для вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Дитинчук В.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у даній справі наявні достатньо обґрунтовані підстави вважати, що існує ризик невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у зв`язку з тим, що відповідачі допустили і продовжують допускати порушення виконання зобов`язання за кредитним договором та договорами, укладеними в його забезпечення, а вартість предмета іпотеки значно менше суми заборгованості за кредитом.

Позивач обґрунтував наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, між сторонами дійсно існує спір щодо стягнення заборгованості і невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи уможливити ефективний захист прав позивача, за захистом якого він звернуся до суду.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.

Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_3 , оскільки земельні ділянки та житловий будинок фактично перебувають у володінні і користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ними.

Крім того, в разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Дитинчук В.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з вищенаведених підстав.

Відповідачі всудове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, а відповідач ОСОБА_1 надіслав на поштову адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість особисто прибути в судове засідання.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (стаття 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що вони належним чином повідомлялися про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності її учасників, які не з`явились, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення на нерухоме майно, що належить відповідачу, суд першої інстанції виходив з того, що саме лише посилання банку в заяві про наявність обставин, які можуть унеможливити виконання рішення суду про стягнення боргу у повному обсязі зі сторони поручителя без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору за заявленими позовними вимогами АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № FX-052-2008-1223 від 11 грудня 2017 року у загальному розмірі 7 021 762,24 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, банк посилався на те, що відповідачами допущено порушення виконання зобов`язання за кредитним договором, а вартість предмета іпотеки не покриває суму заборгованості за кредитом, тому наявні обставини, які можуть унеможливити виконання рішення суду про стягнення боргу у повному обсязі зі сторони поручителя ОСОБА_3 як солідарного боржника, який за відсутності заборони на нерухоме майно може відчужити належне їй на праві власності майно.

Згідно із доданими позивачем до заяви про забезпечення позову інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 листопада 2022 року відповідач (поручитель) ОСОБА_3 є власником нерухомого майна, а саме:

житлового будинку, загальною площею 52,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 4308 від 09 жовтня 2013 року;

земельної ділянки, кадастровий номер :03:301:0027, площею 0,0788 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 4309 від 09 жовтня 2013 року;

земельної ділянки, кадастровий номер :03:301:0028, площею 0,0327 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 4311 від 09 жовтня 2013 року (а.с. 135-141).

Так, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

З огляду на наведене, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги у тому, що накладення арешту на житловий будинок та земельні ділянки, що належать відповідачу, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором у значному розмірі не виключається можливість відчуження відповідачем як солідарним боржником свого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з тим, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Отже, розглядаючи заяву, суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Разом з тим, із наявних у матеріалах справи інформаційних довідок від 11 листопада 2022 рокувбачається, що житловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать відповідачу ОСОБА_3 , обтяжені іпотекою нерухомого майна на підставі договору іпотеки № 4322 від 09 жовтня 2013 року, іпотекодержатель (обяжувач) - ОСОБА_4 .

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 572 ЦК України та частини 1 статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частин першої та другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, що обтяжене іпотекою іншої особи, є необґрунтованими, не відповідають вимогам розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову з метою ефективного захисту або поновлення його прав як кредитора, за захистом якого він звернувся до суду.

У даному випадку наведений захід не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, оскільки майно, на яке бажає накласти арешт позивач, відноситься до іпотечного, а його іпотекодержатель має першочергове право на задоволення своїх вимог, тому вжиття таких заходів забезпечення позову ніяким чином не призведе до можливості виконання судового рішення про стягнення заборгованості.

Крім того, іпотекодержатель ОСОБА_4 не є учасником даної справи, тому вжиттям такого заходу як накладення арешту на житловий будинок та земельні ділянки, які перебувають в його іпотеці, може бути порушено його права та інтереси, що є недопустимим і не відповідає завданню та основним засадам цивільного судочинства.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову у цій справі з мотивів, наведених в цьому судовому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак не може бути залишена в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення їїмотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат позивача у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину щодо підстав для відмови у забезпеченні позову в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній