ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1999/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/141/23 Категорія: 304090000 Крива Ю.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бобовича Миколи Миколайовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно договору позики від 22 квітня 2019 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у борг грошові в сумі 2 430 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 31 липня 2019 року, що також було засвідчено письмовою розпискою.

Однак, до зазначеної дати відповідач отримані кошти не повернув та незважаючи на неодноразові вимоги позивача про повернення суми боргу ухиляється від виплати.

Позивач вказав, що він 17 листопада 2022 року рекомендованим поштовим відправленням направив відповідачу письмову претензію про повернення боргу за договором позики від 22 квітня 2019 року, в якій повідомив позичальника про необхідність повернення суми боргу у семиденний строк. Відповідач ОСОБА_3 , отримав вказану претензію 25 листопада 2022 року, однак до цього часу жодним чином не відреагував.

Посилаючись на вказані обставини, в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, при цьому зазначив, що питання про стягнення з відповідача відсотків за вказаним договором позики не порушує, а також зауважив, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 2 430 000,00 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 жовтня 2023 року задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, що становить 2 430 000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 13420,00 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи містять належні докази укладення договору позики та отримання відповідачем від позивача 22 квітня 2019 року в борг 2 430 000,00 грн., які останній мав повернути до 31 липня 2019 року.

Наявність у позикодавця оригіналу договору позики та розписки, які не містять до того ж жодних відміток про часткове повернення коштів, свідчить про неповернення позичальником отриманих у борг коштів та згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Суд також відхилив доводи представника відповідача про отримання згоди дружини на укладення такої угоди.

Щодо строку позовної давності заявленого стороною відповідача, то суд першої інстанції врахував приписи Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ, що набрав чинності з 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, в якому доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бобович М.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з недотриманням норм матеріального права, та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити по суті спору нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що документи надані позивачем в якості доказу виникнення у відповідача боргових зобов`язань, а саме договір позики від 22 квітня 2019 року та розписка від 22 квітня 2019 року, на думку скаржника є фіктивними, оскільки у вказану дату позивач не передавав скаржнику коштів та не підписував з ним дані документи.

Крім того, на момент укладання договору позики та розписки 22.04.2019 року відповідач був одружений, а тому повинен був отримати згоду своєї дружини на укладення такого договору.

Вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки договір позики та розписка були начебто підписані 22.04.2019 року, згідно розписки позика з відсотками повинна була бути повернута через три місяці, а саме 31.07.2019 року. Отже, право пред`явити вимогу до суду про виконання кредитного зобов`язання виникло у позивача 31.07.2019 року, тобто позивач мав право звертатися до суду з 31.07.2019 року по 31.07.2022 року, а позов був пред`явлений до суду лише 16.01.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Демиденко А.І. не погоджується з її доводами. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши сторони спору, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 22 квітня 2019 року між сторонами по справі укладено договір позики в простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику в грошовій формі в розмірі 2430000,00 грн., які позичальник зобов`язався повернути у визначений цим договором строк, який обраховується з моменту отримання грошей та видачі розписки про їх отримання. По закінченню строку дії договору позичальник зобов`язується протягом п`яти днів повернути суму позики та проценти за користування коштами в розмірі 3% на місяць (а.с. 7).

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 складено письмову розписку, за якою він отримав в борг від ОСОБА_2 кошти в сумі 2430000,00 грн., які зобов`язався повернути з відсотками до 31 липня 2019 року (а.с. 8).

Вищевказана розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладення договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою.

З метою повідомлення відповідача про вимогу щодо повернення суми боргу, позивачем 17 листопада 2022 року було направлено на адресу відповідача письмову претензію про повернення суми боргу, відповідно до якої останньому було запропоновано сплатити суму основного боргу в розмірі 2430000,00 грн. та відсотки за користування позикою в семиденний термін. Зазначена претензія була отримана відповідачем 25 листопада 2022 року, що підтверджується копією претензії та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9,11).

У зазначений строк сума боргу відповідачем повернута не була.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Разом з цим, у постанові Верховний Суд України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно частин першої-третьої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи видно, що боргова розписка за договором позики перебуває у позикодавця, що свідчить по-перше: про отримання позичальником коштів у відповідності до умов договору, а по-друге: про неповернення ним суми позики.

Доказів протилежного відповідачем до суду надано не було.

Твердження викладені в апеляційній скарзі, що відповідач не підписував зазначені документи, також є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. Відповідач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання з цього приводу про призначення почеркознавчої експертизи. Не вказував про це апелянт і у своїй апеляційній скарзі. Лише за кілька днів до розгляду апеляційної скарги в апеляційному суді представником відповідача було заявлене таке клопотання, у задоволенні якого колегією суддів було відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18) зроблено висновок по застосуванню статті 65 СК України та вказано, що «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин».

У даній справі, судом першої інстанції встановлено правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договору позики вбачається, що стороною договору є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення.

Доказів на підтвердження того, що кошти отримані ОСОБА_1 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано.

Щодо застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Встановлено, що за договором позики від 22 квітня 2019 року строк виконання зобов`язання (повернення коштів) визначений до 31 липня 2019 року.

Заявляючи про застосування позовної давності, відповідач вказував, що згідно розписки від 22.04.2019 року позика з відсотками повинна була бути повернута через три місяці, а саме 31.07.2019 року. Отже, право пред`явити вимогу до суду про виконання кредитного зобов`язання виникло у позивача 31.07.2019 року, тобто ОСОБА_2 мав право звертатися до суду з 31.07.2019 року по 31.07.2022 року, а позов був пред`явлений до суду лише 16.01.2023 року.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи відповідача з огляду на те, що з 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану,

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бобовича Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Судді: