Справа № 210/3724/23
Провадження № 2/210/1256/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 грудня 2023 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Літвіненко Н. А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2023 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вказана позовна заява.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що з 13.02.1975р. по 14.07.1997р. пропрацював упорядником вагонів на підприємстві відповідача, а саме Криворізький державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь» надалі ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг». 14.07.1997р. був звільнений з підприємства відповідача за станом свого здоров?я по ст.. 40 п.2 КЗпП України.

16.03.1997р. разом із своєю локомотиво-складацькою бригадою, виконував роботу по обслуговуванню вогнерізного відділення Копрового цеху. Після заїзду восьми вагонів на залізничну колію №2, приступив до відчеплення хвостового вагону №5094 від решти вагонів. Через несправність автозачепу розчеплення вагону не відбулося і намагався відчепити вагон арматурою даючи при цьому сигнал по рації машиністу на рух всього составу для стиску автозачепів вагонів.

В момент стиску автозачепів ліва нога зісковзнула з автозачепу і була затиснута. В той момент відчув сильний стискаючий біль в лівій нозі. Від болю майже втрачав свідомість. Після того як позивача звільнили він був відразу доставлений до «Міської лікарні №2» де йому була надана допомога.

В зв?язку із нещасним випадком позивачу був встановлений діагноз: Синдром тривалого затиснення лівої стопи, відкритий вивих плюсневої кістки з ушкодженням велико-берцової артерії (діагноз зазначений в п.11 Акта про нещасний випадок № 17/2).

Після нещасного випадку було створено комісію, яка провела розслідування нещасного випадку та склала Акт про нещасний випадок №17/2 від 19.03.1997р.

В п.11.3 вказано, що причиною мого нещасного випадку є експлуатація несправного устаткування. Також в цьому пункті вказано і моє порушення виробничої дисципліни, але я хочу зазначити, що я виконував свою роботу відповідально та уважно, працюючи при цьому в інтересах відповідача, тож наражати себе та своє життя на небезпеку я б не став. Також в п.13 вказано осіб, які порушили законодавство з охорони праці, а саме начальника копрового цеху ОСОБА_2 , який порушив вимоги п.2.2.19 «Інструкції з охорони праці для працівників служби експлуатаці.

Також там вказана і вина позивача з порушення інструкції охорони праці. Позивач зазначає, що на його робочому місці було несправне обладнання, за яке він не відповідає. На своєму робочому місці знаходився повністю тверезим та у доброму настрої.

Від нещасного випадку переніс та переносить моральні страждання та переживання, переношу фізичну біль, так: Великий страх та шок переніс в момент нещасного випадку, позивач відразу відчув сильний біль в лівій нозі, від чого майже втрачав свідомість так як в мене був больовий шок. Після нещасного випадку мене було доставлено до «Міської лікарні N?2» де терміново була зроблена операція на лівій нозі. В подальшому проходив тривале лікування в лікарні, яке не дало бажаних результатів.

Моральні страждання спричиняє те, що не може нормально ходити на вулиці, так як після незначного фізичного навантаження на ногу, з?являється біль в лівій стопі.

В погану погоду починають боліти місця де були операції. Мало, що може робити по господарству, так як не можна давати велике навантаження на ліву стопу.

Від нещасного випадку та наслідків визваних від нього я переношу моральні страждання та переживання: Висновком медико-соціально експертною комісією мені первинно 1997р. було встановлено 45% втрати моєї професійної працездатності - по нещасному випадку. Також мене було визнано інвалідом 2 групи. При наступних переоглядах, а саме з 1998р. по 2013р. мені встановлювали 35% втрати професійної працездатності з 2 групою інвалідності. 27.08.2013 року мені вже безстроково було встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Встановлення безстрокового терміну, свідчить про поганий стан здоров?я, який з часом може лише погіршитися. У зв?язку із встановленням безстрокового відсотка втрати професійної працездатності, я звісно почав морально страждати та переживати, так як розумів, що моєму здоров?ю була заподіяна значна шкода.

Вважає, що винним в моєму нещасному випадку є підприємство відповідача, а саме ПАТ «АМКР», що у відповідно до ст. 153 КЗпП України роботодавець зобов?язаний був створити безпечні та нешкідливі умови праці на моєму робочому місці, чого не зробив. До того ж в п.13 Акту про нещасний випадок №17/2 чітко вказано, що винним в нещасному випадку є начальник Копрового цеху ЗЦ-1, ОСОБА_2 .

Від встановлення втрати працездатності, я переніс та переношу моральні страждання та переживання, оскільки сумлінно та добросовісно тривалий час свого життя пропрацював на підприємстві - відповідача, а відповідач порушував законодавство про охорону праці, що призвело до нещасного випадку, втрати значної кількості моєї професійної працездатності.

За висновками лікарів мені протипоказана: робота в умовах важкої фізичної праці.

Від вищевказаних висновків лікарів переносить моральні страждання та переживання так як: не мав можливості працевлаштуватися за своєю професією, оскільки заборонено працювати у вищезазначених умовах; ??мусить витрачати власний час та власні кошти на лікування на підтримку свого здоров`я, яке лишилося; ??був звільнений із підприємства за станом свого здоров?я.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 150 000,00 грн., які просив стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 17.07.2023 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Відповідач ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", отримавши копію позовної заяви та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідно до відзиву відповідач заперечує проти позову частково, просить задовольнити позовну заяву частково в розмірі 30000 грн., додатково зауваживши, що Позивач при пред`явленні позову про стягнення моральної шкоди має довести в чому полягає завдана шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю Відповідача її заподіяно, з яких міркувань виходив Позивач визначаючи розмір шкоди, та якими доказами він це підтверджує.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, згідно записів трудової книжки, ОСОБА_1 з 13.02.1975р. по 14.07.1997р. пропрацював упорядником вагонів на підприємстві відповідача, а саме Криворізький державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь» надалі ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг».

14.07.1997р. був звільнений з підприємства відповідача за станом свого здоров?я по ст.. 40 п.2 КЗпП України.

16.03.1997 року з позивачем, при виконанні трудових обов?язків, стався нещасний випадок в результаті якого він отримав трудове каліцтво.

19 березня 1997 року комісією було складено Акт про нещасний випадок №17/2.

Відповідно до пункту 11 Акту №17/2 по команді чергової по станції, локомативно-складацька бригада (складач поїздів ОСОБА_1 і машиніст тепловоза ОСОБА_3 ), виконувала маневрову роботу по обслуговуванню вогнерізного відділення Копрового цеху. Після заїзду з составом, складанним з 8-ми вагонів, на залізничну колію №2, складач поїздів ОСОБА_1 приступив до відчеплення ххвістового вагону №5094 від решти вагонів. Але розчеплення не відбулося через несправність автозчепу. Тоді ОСОБА_1 , порушуючи вимогу п. 2.2.19 «Інструкції з охорони праці для працівників служби експлуатації ЗЦ-І», намагався відчепити вагон за допомогою арматури, стоячи на автозчепі вагону і одночасно даючи сигнал машиністу по рації на рух состава для стиску автозчепів вагонів. У момент стиску автозчепів стопа лівої ноги зковзнула з автозчепу і була затиснута між голів і розеткою автозчепа. При цьому ОСОБА_1 отримав синдром тривалого здавлення лівої стопи, відкритий вивих І-У плюснових кісток з ушкодженням велико-берцової артерії. Освітлення відповідає санітарним нормам.

Відповідно до п. 11.3 Акту №17/2 причиною нещасного випадку є експлуатація несправного устаткування; порушення трудової і виробничої дисципліни складачем поїздів ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 13.2 Акту №17/2, вина підприємства: в особі керівників і спеціалістів, визначених порушенням нормативного акту про охорону праці; вина ОСОБА_1 полягає в порушенні вимог п.2.2.19 «Інструкції з охорони праці для працівників служби експлуатації ЗЦ-І».

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що, в наслідок нещасного випадку на виробництві, ОСОБА_1 отримав ушкодження та втратив професійну працездатність з приводу чого звертався до медичних закладів і МСЕК для визначення відсотку втрати такої працездатності.

Згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ №0004622 від 27.08.2013 Позивачу повторно встановлено втрату працездатності у розмірі 25% з 01.08.2013 року і безстроково.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Внаслідок каліцтва він втратив професійну працездатність, оскільки не має змоги вести звичне життя, так як змушений постійно проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. На даний час самопочуття позивача не поліпшується. Тривалий процес лікування тілесного ушкодження, отриманого Позивачем внаслідок нещасного випадку, пов?язаного з виробництвом, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо роботодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку.

Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Крім того, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці та несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. Більше того, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" повинен виплатити позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» №4від 31.03.1995 з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 125 000,00 (сто двадцять п`ять тисяч) грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, з відповідача, з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1250 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ", ідентифікаційний код юридичної особи в , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок за заподіяну моральну шкоду, без утримання всіх обов`язкових податків, зборів та інших платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд. 1, ) на користь держави судовий збір в сумі 1250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко