ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6167/23 Справа № 189/137/21 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Синельниківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.07.2017 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Шлюбний договір або інші правочини про поділ майна між ними не укладалися. В період шлюбу та за час спільного проживання однією сім`єю позивачем та відповідачкою було нажито майно, а саме: спальний гарнітур «Galaxy Maronese» вартістю 67200,00 грн.; м`які меблі «Nikolas Classik» вартістю 47320,00 грн.; нежитлова будівля магазин, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з А-1 магазин площею 67,2 кв.м., Мс мансарда, Б-1 навіс, загальною вартістю 80000,00 грн. Сторонам не вдається поділити вказане майно в позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд виділити та визнати за ним право власності на нежитлову будівлю магазин, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спальний гарнітур «Galaxy Maronese», м`які меблі «Nikolas Classik»; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 972 60,00 грн. в рахунок компенсації за 1/2 частку майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя; стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по справі.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено.

Виділено та визнано право власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на:

-нежитлову будівлю магазин, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з А-1 магазин площею 67,2 кв.м., Мс мансарда, Б-1 навіс, загальною вартістю 80000,00 грн.;

-спальний гарнітур «Galaxy Maronese» вартістю 67200,00 грн.;

-м`які меблі «Nikolas Classik» вартістю 47320,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 97260,00 грн. (дев`яносто сім тисяч двісті шістдесят гривень) в рахунок компенсації за частку майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 972,70 грн. (дев`ятсот сімдесят дві гривні сімдесят копійок).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Синельниківська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині визнання права власності на нежитлову будівлю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 28 липня 2017 року, актовий запис №75. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.6).

ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з А-1 магазин площею 67,2 кв.м., Мс мансарда, Б-1 навіс, що підтверджується копією Технічного паспорту на нежитлову будівлю магазин, виготовленим станом на 01.12.2020 року та копією Акту-висновку (за результатами обстеження) щодо відповідності будівельним нормам нежитлових приміщень, будівель та споруд від 15.01.2020 року (а.с.7, 8-11).

Ухвалюючи рішення в частині визнання право власності на нежитлову будівлю, суд першої інстанції виходив з того, що набута подружжям за час шлюбу нежитлова будівля магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить їм на праві сумісної власності, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, а майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі і підлягає поділу шляхом стягнення з позивача на користь відповідачки грошової компенсації, що не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб. Поміж іншого відповідачка визнала позов в повному обсязі.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (ст. 1311 ч.1 п.3 Конституції України).

За приписами ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а аткож може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом наданго право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статус позивача (ст. 56 ч.ч. 3, 4, 5).

Закон України «Про прокуратуру» передбачає, що на прокуратуру покладаються такі функції представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ст. 23 ч.3).

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (ст. 23 ч.4).

Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням) ; вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 у провадженні № 12-194гс19 вказує на те, що прокурор звертаючись до суду із позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу; бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на ствердждуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; суд вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи; наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставинах.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави; прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У даній справі прокурор звертаючись із апеляційною скаргою відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Окрім того, беззаперечно, суспільний інтерес становить і правомірність набуття права власності на нерухоме майно, зокрема, на самовільно побудовані об`єкти нерухомості на земельних ділянках, що не були надані органами місцевого самоврядування для цих цілей.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У якості підтвердження права власності на спірну нежитлову будівлю розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , судом прийнято копію Технічного паспорту на нежитлову будівлю - магазин, виготовлений станом на 01.12.2020, згідно якого власником зазначеної будівлі є позивач ОСОБА_1 та копію Акту висновку (за результатами обстеження) щодо відповідності будівельним нормам нежитлових приміщень, будівель та споруд від 15.01.2020.

Однак, такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Оскаржуване рішення суду, в частині визнання права власності на нежитлову будівлю ґрунтується лише на наявності свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 між позивачем та відповідачем, копії Технічного паспорту на нежитлову будівлю магазин, виготовленим станом на 01.12.2020 - та копії Акту-висновку (за результатами обстеження) щодо відповідності будівельним нормам нежитлових приміщень, будівель та споруд від 15.01.2020, згідно яких, за твердженням суду, позивач є власником спірної нежитлової будівлі.

Разом з тим, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , вперше зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі даного оскаржуваного рішення Покровського районного суду.

Відповідно, до ч. 1 ст. 317 ЦК України, лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення та визнаючи право власності на нерухоме майно, в порушення ст. ст. 263, 264 ЦПК України, не з`ясував, на якій підставі вищевказане спірне нерухоме майно належить позивачеві на праві власності.

З матеріалів справи вбачається, що на час прийняття судом рішення у справі відомості про зареєстровані речові права за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні.

Так, згідно з листом №610/0/2-23 від 03.04.2023 виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 відноситься до земель комунальної власності, рішення про присвоєння поштової адреси « АДРЕСА_2 » будь-яким об`єктам нерухомості виконавчим комітетом не приймалося. Земельна ділянка у власність чи користування, у тому числі для здійснення будівництва об`єктів нежитлової нерухомості або розміщення торгівельних павільйонів не передавалася. Договірні відносини із ОСОБА_1 (позивачем) та ОСОБА_2 (відповідачем) не укладалися.

Згідно відповіді Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» №45 від 03.04.2023 дані про об`єкт нерухомості в АДРЕСА_1 відсутні.

Крім цього, відповідно до листа №816/0/2-23 від 28.04.2023 виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району на виконання запиту Синельниківської окружної прокуратури №04/65/1-410ВИХ-23 від 11.04.2023 відсутня можливість провести обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження вказаної земельної ділянки, оскільки інформація про присвоєння вищевказаної поштової адреси відсутня.

Відповідно до ч. 12 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти (постанова Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 910/2939/193).

Таким чином, ні позивач, ні відповідач не володіли повноваженнями щодо розпорядження спірним нерухомим майном, а саме на нежитлову будівлю - магазин, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення, не дослідивши наявності у позивача чи відповідача правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою під нерухомим майном, в порушення ст. ст. 375, 376 ЦК України, безпідставно, визнав право власності за позивачем фактично на самочинно збудоване нерухоме майно.

Крім того, з рішення суду не вбачається, що нерухоме майно прийнято до експлуатації, а тому воно не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 вперше зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі даного оскаржуваного рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №199/8324/19 зазначено, що державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини 2 статті 331 ЦК). Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №199/8324/19, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Аналіз положень ст.331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (ухвала Верховного суду від 06.07.2022 у справі №511/2303/19).

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині визнання права власності на нежитлову будівлю - магазин, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з А-1 - магазин площею 67,2 кв.м., МС - мансарда, Б-1 навіс, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь Дніпровської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір у розмірі 1 362 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Синельниківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю - магазин, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з А-1 - магазин площею 67,2 кв.м., МС - мансарда, Б-1 навіс, загальною вартістю 80 000,00 грн скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1 362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: