КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/1796/22 Головуючий у 1 інстанції: Каліушко Ф.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

01.08.2022 року представником Позивача - адвокатом Величко Л.П. подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, де остання просила суд:

- визнати незаконним та скасувати Наказ (розпорядження)АТ «Українська залізниця» №3150/ос від 21.12.2021 року «Про припинення трудового договору (контракту)», яким з 22.12.2021 року звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора Проектного офісу АТ «Українська залізниця» на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, до якого Наказом АТ «Українська залізниця» №9/ос від 05.01. 2022 року «З особового складу» внесено зміни;

-поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Проектного офісу АТ «Українська залізниця» з 22.12.2021 року;

-допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Проектного офісу АТ «Українська залізниця»;

-стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2021 року до дня винесення рішення у даній справі;

-стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн;

-вирішити питання стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідно до наказу №384/ос від 28.02.2020 року ОСОБА_1 з 02.03.2020 року працював на посаді заступника директора Проектного офісу АТ «Українська залізниця».

Відповідно до умов Трудового договору №39-2020 від 28.02.2020 року, що укладений між відповідачем та позивачем, останній вважався таким, що працює в АТ «Укрзалізниця» з 02.03.2020 року на умовах безстрокового трудового договору на посаді заступника директора Проектного офісу АТ «Укрзалізниця».

Згідно п. 5.1 Трудового договору №39-2020 від 28.02.2020 року посадовий оклад позивача становить 200 000 грн., що нараховується щомісячно з дня, коли працівник став до виконання своїх обов`язків.

18.10.2021 року ОСОБА_1 отримав попередження АТ «Укрзалізниця» від 12.10.2021 року №ЦПК-98 про наступне вивільнення, в якому повідомлялося про те, що на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 21.01.2021 року (протокол №Ц-56/5 Ком.т) та наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2021 року №430/ос «Про зміни в організації виробництва і праці, організаційній структурі та скорочення чисельності, штату працівників АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку із змінами №210 від 28.01.2021 року до штатного розпису апарату правління АТ «Укрзалізниця», Проектний офіс реорганізовано та посада, яку позивач обіймає, підлягає скороченню з урахуванням вимог законодавства про працю України.

Наказом відповідача від 22.12.2021 року №3150/ос позивача було звільнено із займаної посади за скороченням штату згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Наказом відповідача від 05.01.2022 року №9/ос внесено зміни до Наказу АТ «Укрзалізниця» від 22.12.2021 року №3150/00 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 ,змінено цифри «22.12.2021» цифрами «05.01.2022».

У зв`язку із зміною дати звільнення з 22.12.2021 року на 05.01.2022 року додатково компенсовано позивачу 1 календарний день щорічної відпустки за період від 02.03.2021 року до 05.01.2022 року.

Вказані зміни до Наказу про звільнення від 22.12.2021 року вносились, оскільки позивач у період від 22.12.2021 року до 04.01.2022 року перебував на лікарняному.

З Наказами від 22.12.2021 року та від 05.01.2022 року позивача було ознайомлено 19.01.2022 року, про що останній на них зазначив письмово та вказав, що із звільненням не згідний і вважає звільнення незаконним. Отримав трудову книжку.

Попередження відповідача про наступне вивільнення позивача від 12.10.2021 року з переліком вакантних посад від 12.10.2021 року було вручено останньому під підпис 18.10.2021 року, при цьому доказів відмови позивача від запропонованих посад вказане попередження не містить.

До Попередження відповідач долучив перелік вакантних посад в АТ «Укрзалізниця» станом на 12.10.2022 року, водночас не зазначив про відсутність вакантних посад у АТ «Укрзалізниця» за відповідною професією позивача на аналогічній посаді, не запропонував посад у новоствореному штаті, не запропонував всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і до дня його звільнення, що є порушенням ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, відповідно до переліку посад, які були запропоновані позивачу, вбачається, що посадовий оклад жодної із посад не відповідає розміру посадового окладу позивача, а самі посади за кваліфікацією є нижчими, ніж займана позивачем посада.

Також відповідачем при звільненні позивача не проводилася будь-яка робота із визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників, що підлягали вивільненню, не вживалися заходи для перевірки продуктивності та кваліфікації працівників.

При цьому, відомості трудової книжки позивача жодним чином не підтверджують того, що він має меншу продуктивність та кваліфікацію праці, ніж інші працівники.

З огляду на викладене, відповідачем, всупереч вимогам норм чинного законодавства, порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу.

При цьому, незаконним звільненням з роботи порушився життєвий уклад позивача і вказане призвело до неможливості утримання ним своєї родини та до душевних хвилювань, стресу та депресії. У зв`язку з наведеним позивачу завдано моральну шкоди, яку він оцінив в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Акціонерного товариства «Українська залізниця» №3150/ос від 21 грудня 2021 року, до якого наказом №9/ос від 05 січня 2022 року внесено зміни.

Поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі на посаді заступника директора Проектного офісу Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 06 січня 2022 року.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 922 715,75 грн., моральну шкоду у сумі 10 000 грн., а також судовий збір у розмірі 1 180,96 грн.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ) на користь держави судовий збір у сумі 14 493,60 грн.

В апеляційній скарзі Акціонерного товариства «Українська залізниця» з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що в АТ «Укрзалізниця» відбулися зміни в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату та чисельності працівників, зокрема, вилучалась посада, яку обіймав позивач. Суд першої інстанції в своєму рішенні погодився з доводами відповідача про те, що в АТ «Укрзалізниця» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників, що є підставою для звільнення працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України було запропоновано 723 вакантні посади. Позивач з переліком запропонованих йому посад ознайомився, про що свідчить його підпис.

Саме позивач мав зазначити, на якій з запропонованих вакантних посад він згоден працювати в подальшому, однак позивач не зазначив у відповідній графі попередження назву посади та підрозділу, на які надає згоду працювати в подальшому. А тому, вказане свідчить про те, що позивач, ознайомившись з переліком запропонованих йому посад, своєї згоди стосовно запропонованих йому вакансії для подальшого працевлаштування не надав.

Таким чином, позивач фактично підтверджує, що він відмовився від запропонованих посад та від подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця».

Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів відмови позивача від запропонованих вакантних посад є безпідставним, оскільки відсутні докази згоди позивача на подальшу роботу в АТ «Укрзалізниця» на іншій посаді.

Звертає увагу суду, що в попередженні про наступне вивільнення від 12.10.2021 року до відома позивача доведено, що у разі відмови від запропонованих вакантних посад можливе розірвання трудового договору з ним на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з урахуванням вимог законодавства, зокрема статей 43, 44. 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, просить суд врахувати позицію, яку виклав Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 року у справі №582/1001/15-ц, зі змісту якої вбачається, що «Із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодився, оскільки до 28.10.2015 року не надав згоди на продовження праці на нових умовах, у зв`язку з чим і був звільнений».

До того ж, суд першої інстанції провів розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача з порушенням вимог порядку, передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вже зазначено вище, датою звільнення позивача є 05.01.2022 року.

Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно проводити, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому позивач був звільнений, тобто за листопад-грудень 2021 року.

Враховуючи відомості довідки №154 від 17.02.2022 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за 313 робочих днів повинен становить 2'840'972 грн. 60 коп.

Однак, суд першої інстанції ухвалюючи рішення навів розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати обчисленої виходячи з виплат за жовтень, листопад 2021, що суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, АТ «Укрзалізниця» вважає, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача стягнута судом першої інстанції в більшому розмірі.

Також, апелянт зазначає, що позивач не надав до суду жодних доказів, які би підтверджували факт того, що йому були нанесені моральні страждання з боку AT «Укрзалізниця», тому вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як роботодавець, в порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не виконав обов`язку по працевлаштуванню позивача, так як пропонував йому посади, які не були вакантними та актуальними станом на момент вручення Попередження про вивільнення, не запропонував всі вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві з дня попередження позивача про вивільнення до дня його звільнення. Крім того, позивачу не було запропоновано жодної із посад, які були наявні в шатних розписах нововведеного «Департаменту стратегії та трансформації».

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Право будь-якого підприємства самостійно визначати власну систему організації виробництва і праці є складовою частиною таких принципів підприємницької діяльності, як принцип вільного найму працівників та принципу комерційного розрахунку та власного комерційного ризику, що закріплені у статті 44 Господарського кодексу. Дані принципи реалізуються в тому числі через право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, яке передбачене частиною 3 статті 64 ГК України.

Статтями 134, 135 ГК України визначено право власника майна, на основі якого заснована господарська організація або здійснюється господарська діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначати в тому числі структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання.

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», акціонерне товариство «Українська залізниця» утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, аналогічне положення визначене пунктом 2 Статуту Відповідача, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 року, що оприлюднений на офіційному порталі Верховної Ради України за адресою у мережі Інтернет: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/735-2015-%D0%BF#Tevt

Пунктом 6 Статуту АТ «Укрзалізниця» передбачено, що метою діяльності Товариства є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує та надає товариство, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту. створення умов для підвищення конкурентоспроможності транспортної галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності.

Пунктами 26, 27, 55 Статуту Товариства передбачено, що засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України, єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України, функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України.

Отже, держава, як засновник та єдиний акціонер АТ «Укрзалізниця» в особі Кабінету Міністрів України, який виконує функції загальних зборів, а також через інші органи управління, перелік та повноваження яких визначені статутом Товариства, реалізує свої дискреційні повноваження власника в тому числі щодо визначення та зміни організаційної структури Товариства, а також встановлення чисельності працівників і штатного розпису Товариства.

Зі змісту статті 64 ГК України вбачається, що організаційну структуру підприємства складають його відокремлені (філії, представництва, відділення) та невідокремлені (виробничі та структурні) підрозділи. Зміна організаційної структури, в тому числі шляхом створення, реорганізації, ліквідації структурних підрозділів, визначення чисельності працівників та штатного розпису, перерозподіл функцій між працівниками підприємства, питання підбору і перестановки працівників є невід`ємним правом кожного суб`єкта господарювання і передбачене частиною 3 статті 64 ГК України.

Вирішення будь-яких питань щодо необхідності, доцільності, правильності таких змін. їх суті та змісту лежить виключно у площині прав самого підприємства.

Верховний Суд України у постановах від 28.03.2019 року V справі №755/3495/16-ц, від 22.01.2020 у справі №451/706/18 підтверджує, що прийняття рішення про визначення структури підприємства є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Відповідно до пункту 20 Статуту АТ «Укрзалізниця» наділено повноваженнями самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, формувати облікову політику.

Таким чином, АТ «Укрзалізниця» має право самостійно приймати рішення щодо структури товариства, повноважень підрозділів, чисельності штату. Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 21.01.2021 року (протокол від 21.01.2021 №Ц-56/5 Ком.т.) затверджено організаційну структуру та Положення про Департамент стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця» (далі - Рішення № Ц-56/5 Ком.т.).

Пунктом 4.1.1. зазначеного Рішення №Ц-56/5 Ком.т. затверджено Положення про Департамент стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця» згідно з Додатком 18 до протоколу, а п. 4.1.2. Рішення № Ц-56/5 Ком.т. затверджена організаційна структура Департаменту стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця» згідно з Додатком 19 до протоколу (копія Витягу з протоколу № Ц-56/5 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 21.01.2021 з Додатком № 18 та Додатком № 19 додані до відзиву від 23.02.2022, додаток № 4).

В свою чергу, пунктом 4.3.2. Рішення № Ц-56/5 Ком.т. визнано такими, що втратили чинність пункти 2.2. та 2.3. рішення правління від 21.09.2017 (протокол № Ц-57/89 Ком.т.) в частині затвердження організаційної структури та Положення про Проектний офіс АТ «Укрзалізниця» (копія протоколу № Ц-57/89 Ком.т. засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» 21.09.2017 з Додатком № 1 та Додатком № 2 додані до відзиву від 23.02.2022. додаток № 5).

Наказом АТ «Укрзалізниця» №430/ос від 24.02.2021 року «Про зміни в організації виробництва і праці, організаційній структурі та скорочення чисельності, штату працівників» введено до організаційної структури та штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» Департамент стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця» (додаток №1) виведено з організаційної структури та штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» Департамент стратегічного розвитку та планування та Проектний офіс АТ «Укрзалізниця» (додатки 2. 3). скорочено штатні посади та чисельність працівників Департаменту стратегічного розвитку та планування та Проектного офісу АТ «Укрзалізниця» відповідно до п. 2 цього наказу (додатки 4. 5) (копія наказу АТ «Укрзалізниця» № 430/ос від 24.02.2021 року «Про зміни в організації виробництва і праці, організаційній структурі та скорочення чисельності, штату працівників» з додатками 1- 5 додана до відзиву від 23.02.2022 року, додаток № 6).

28.01.2021 року головою правління АТ «Укрзалізниця» В.М.Жмаком та в.о члена правління АТ «Укрзалізниця» І.О. Синяковим затверджено Зміни №210 до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця», затвердженого 01.07.2019 року, відповідно до яких посада заступника директора Проектного офісу (1 одиниця) вилучається зі штатного розпису 25.02.2021 року (Витяг із Змін №210 від 28.01.2021 року до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» доданий до відзиву від 23.02.2022 року додаток №7).

Отже, в АТ «Укрзалізниця» відбулися зміни в організації виробництва і праці наслідком яких є скорочення штату працівників. АТ «Укрзалізниця» оптимізувало власну структуру управління та діяльності Товариства, що є базовим правом Товариства на здійснення внутрішньої господарської діяльності.

Відповідно, зі штатного розпису вилучалась посада, яку обіймав позивач.

Міністерство праці та соціальної політики України надало роз`яснення листом від 07.04._011 № 114/06/187-11 відносно того, що скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору, передбачена п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням. а також з інших причин. які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні.

Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.

Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства.

Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17) та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18). суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Водночас, зміни в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату або чисельності працівників означає, що посада, яку раніше обіймав працівник, виводиться із штатного розпису.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.09.2018 року у справі №641/397/17, яка доступна за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76381749.

Відповідно до додатків № 4 та № 5 до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2021 року №430/ос кількість посад які вилучаються зі штатного розпису в Проектному офісі становить 61 посада, а в Департаменті стратегічного розвитку та планування - 26 посад, що разом складає 87 посад.

Разом з цим. згідно штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця», введеного в дію з 01.06.2021 року. Департамент стратегії та трансформації налічував лише 29 посад, а від 01.12.2021 року кількість посад в цьому Департаменті становила - 28 посад.

Таким чином, станом на 01.12.2021 року в апараті управління АТ «Укрзалізниця» відбулося фактичне скорочення чисельності та штату працівників на 59 одиниць.

Вказані обставини підтверджуються наданими АТ «Укрзалізниця» на ухвалу суду копіями наступних документів:

1) витяг зі штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» (Проектний офіс), введеного в дію з 01.07.2019 та витяги змін до нього стосовно Проектного офісу станом до 24.02.2021 на 14 арк.;

2) витяг зі штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» (Департамент стратегічного розвитку), введеного в дію від 01.07.2019 року та витяги змін до нього стосовно Департаменту розвитку та планування станом до 24.02.2021 року на 6 арк..

3) витяг зі штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця», введеного в дію від 01.06.2021 року стосовно Департаменту стратегії та трансформації на 1 арк.;

4) витяг зі штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця», введеного в дію від 01.12.2021року стосовно Департаменту стратегії та трансформації на 1 арк.

Таким чином, наведеними вище доказами підтверджується, що в АТ «Укрзалізниця» відбулися зміни в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату та чисельності працівників, зокрема, вилучалась посада, яку обіймав позивач.

Суд першої інстанції в своєму рішенні погодився з доводами відповідача про те, що в АТ «Укрзалізниця» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників, що є підставою для звільнення працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Частинами 1-3. 5 статті 49-2 КЗпП України визначається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, при вивільненні працівнику слід запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а за її відсутності - іншу роботу, яку б працівник зміг виконувати виходячи з рівня освіти, кваліфікації, набутого практичного досвіду, ділових якостей, стану здоров`я тощо.

При цьому звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише при неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу (пункти 1, 2. 6 частини 1 і частина 2 статті 40 КЗпП України).

18.10.2021 позивачу було вручено під особистий підпис попередження про наступне вивільнення від 12.10.2021 № ЦПК-98 про те, що на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 21.01.2021 (протокол № Ц-56/5 Ком.т.) та наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2021 № 430/ос «Про зміни в організації виробництва і праці, організаційній структурі та скорочення чисельності, штату працівників АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку із змінами № 210 від 28.01.2021 до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця». Проектний офіс реорганізовано та посада, яку обіймає позивач, підлягає скороченню.

Водночас, відповідно до вимог законодавства про працю України позивачеві запропонована інша робота (вакантні посади) на вибір позивача з переліку 723 вакантних посад (перелік посад додається до попередження).

Із зазначеним вище попередженням від 12.10.2021 року позивач був ознайомлений 18.10.2021 року. В той же день позивач отримав перелік 723 вакантних посад, які були йому запропоновані.

В попередженні від 12.10.2021року №ЦПК-98 також було роз`яснено, що про прийняте позивачем рішення він має зазначити нижче у відповідній графі попередження. Ненадання позивачем письмової згоди на переведення вважатиметься відмовою від запропонованих вакантних посад.

Також, до відома позивача доведено, що у разі відмови від запропонованих вакантних посад можливе розірвання трудового договору з ним на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням вимог законодавства, зокрема статей 43, 44, 49-2 КЗпП України.

В графі «Надаю згоду», де має бути зазначено назва посади та підрозділу, на які працівник надав згоду або зазначає про відмову, позивач зазначив своє прізвище та ініціали - « ОСОБА_1 », поставив свій підпис та вказав дату «18 жовтня 2021».

Позивач зазначені вище обставини в позовній заяві не заперечує.

Отже, ОСОБА_1 на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України було запропоновано 723 вакантні посади. Позивач з переліком запропонованих йому посад ознайомився, про що свідчить його підпис.

Саме позивач мав зазначити на якій з запропонованих вакантних посад він згоден працювати в подальшому.

Крім того, позивач не зазначив у відповідній графі попередження назву посади та підрозділу, на які надає згоду працювати в подальшому.

Вказане свідчить про те, що позивач, ознайомившись з переліком запропонованих йому посад, своєї згоди стосовно запропонованих йому вакансій для подальшого працевлаштування не надав.

Отже, позивач фактично підтвердив, що він відмовився від запропонованих посад та від подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця».

Висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів відмови позивача від запропонованих вакантних посад є безпідставним, оскільки відсутні докази згоди позивача на подальшу роботу в АТ «Укрзалізниця» на іншій посаді.

За викладених обставин, відсутність згоди на переведення на іншу посаду повинно розцінюватись роботодавцем однозначно, виходячи з принципу добровільності трудових відносин і змісту ст.43 Конституції України, яка встановлює, що використання примусової праці забороняється.

ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначає та не наводить доказів на підтвердження того, що він надавав згоду на роботу на іншій запропонованій йому посаді з зазначенням конкретної посади на якій він надає згоду працювати в подальшому.

Отже, АТ «Укрзалізниця» 18.10.2021 року персонально попередило позивача навіть більше ніж за 2 місяці до дати вивільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, яке відбулося 05.01.2022 року, і таким чином виконало вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Дарницький районний суд м.Києва також виходив з того, що «жодних відміток про відмову від продовження роботи повідомлення про наступне вивільнення від 12.10.2021 року, яке надано було позивачу для ознайомлення 18.10.2021 року не містить. Крім цього, відсутня письмова заява позивача про відмову від продовження роботи в АТ « Укрзалізниця».

Проте, такий висновок суду першої інстанції є безпідставним і таким, що не відповідає зібраним у справі доказам.

Як зазначено вище, на виконання вимог ст.492 КЗпП України позивачеві разом із врученням попередження про наступне вивільнення, запропоновано 723 вакантні посади.

Позивач з переліком запропонованих йому посад ознайомився, про що свідчить його підпис. Також, сторона позивача у поданій до суду позовній заяві та під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувала, що позивач ознайомився з наданим переліком вакансій для подальшого працевлаштування, разом з цим не зазначив, що надав згоду на подальшу роботу на конкретній посаді.

Отже, позивач фактично підтверджує, що він відмовився від запропонованих йому посад та від подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця».

Крім того, чинне законодавство не містить вимог щодо порядку, форми, строків та інших вимог щодо висловлення працівником його згоди або відмови від запропонованих посад під час проведення процедури вивільнення.

З метою забезпечення юридичної визначеності при визначенні волевиявлення працівника щодо подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця» на одній із запропонованій йому посаді, в попередженні від 12.10.2021 року №ЦПК-98 позивачеві було роз`яснено, що про прийняте ним рішення він має зазначити нижче у відповідній графі попередження.

Ненадання позивачем письмової згоди на переведення вважатиметься відмовою від запропонованих вакантних посад. Також в попередженні про наступне вивільнення від 12.10.2021 року №ЦПК-98 до відома позивача доведено, що у разі відмови від запропонованих вакантних посад можливе розірвання трудового договору з ним на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням вимог законодавства, зокрема статей 43, 44.49-2 КЗпП України.

В графі «Надаю згоду», де має бути зазначено назва посади та підрозділу, на які працівник надав згоду або зазначає про відмову, позивач зазначив своє прізвище та ініціали - « ОСОБА_1 », поставив свій підпис та вказав дату «18 жовтня 2021» (копія попередження про наступне вивільнення від 12.10.2021 року №ЦПК-98 разом з переліком посад, які пропонувалися ОСОБА_1 , додана до відзиву на позовну заяву, додаток № 8).

Позивач зазначені вище обставини в позовній заяві не заперечує.

Отже, в попередженні від 12.10.2021 року ЦПК-98 позивачеві роз`яснено, ним ним має бути висловлена пряма згода на переведення на вакантну посаду з зазначенням назви цієї посади або він має зазначити про відмову від переведення на жодну з вакантних посад, перелік яких вручено разом із попередженням про майбутнє вивільнення.

Включення до попередження про майбутнє вивільнення зазначеного положення про порядок волевиявлення обумовлене, в тому числі, метою забезпечення дотримання Товариством вимог ст.43 Конституції України, яка передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Крім цього, вказана стаття містить норму прямої дії про заборону використання примусової праці.

Як вбачається з викладеної позиції Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 року у справі №582/1001/15-ц «Із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодився, оскільки до 28.10.2015 року не надав згоди на продовження праці на нових умовах, у зв`язку з чим і був звільнений».

В даному випадку теж ненадання згоди на переведення на іншу посаду і є відмовою від запропонованих позивачеві вакантних посад, на які він міг бути переведений лише за його згодою, яку він повинен був висловити шляхом подання до АТ «Укрзалізниця» заяви про переведення його на іншу роботу, наявну в АТ «Укрзалізниця», яку він може виконувати, враховуючи його освіту та кваліфікацію.

Отже, не надання згоди на переведення на жодну з запропонованих вакантних посад і є фактичною відмовою від продовження подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця».

Продовження трудових відносин між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 могло мати місце виключно у разі висловлення позивачем прямої та беззаперечної згоди на це із зазначенням посади, на яку він хотів бути переведений.

Проте, прямої та беззаперечної згоди на продовження роботи в АТ «Укрзалізниця» на жодній із запропонованих посад позивач не надав.

Докази того, що позивач надав свою згоду на переведення на одну із запропонованих йому посад матеріалах справи відсутні. Позивач про те, що така згода була ним надана, також не зазначає.

За даних обставин протилежне, тобто наявність «згоди позивача» могла бути підтверджена лише наданням доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду, тобто подав заяву, про переведення його на одну із вакантних посад, які йому були запропоновані під час проведення процедури вивільнення. Разом з цим, позивач такої згоди не надав і не посилався на те, що він погодився на переведення його на конкретну вакантну посаду. За наведених вище обставин, твердження про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач відмовився від подальшої роботи в АТ «Укрзалізниця», не гуртуються на доказах зібраних у справі.

Також, позивач був обізнаний про те, що повинен чітко висловити свою згоду на переведення на одну із запропонованих посад або зазначити про відмову від такого переведення.

В попередженні про наступне вивільнення позивач зазначив своє прізвище та ініціали та дату ознайомлення.

Отже, фактично у даній справі позивач ухилявся від прямого волевиявлення -надання згоди або відмову від переведення на вакантну посаду в АТ «Укрзалізниця».

Закріплене в п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України право роботодавця звільнити працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, при відсутності роботи для такого працівника за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, з дотриманням установленого порядку, не може ставитися у залежність від дій/бездіяльності працівника.

Як зазначено в позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в п.72 постанови від 26.06.2019 № 761/9584/15-ц працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Також, запис свого прізвища з ініціалами та дати ознайомлення, зроблений позивачем 18.10.2021 року в попереджені про наступне вивільнення не є його згодою на продовження роботи в АТ «Укрзалізниця» на будь-якій іншій посаді, яка була йому запропонована.

Згода на переведення на іншу вакантну посаду в АТ «Укрзалізниця» має бути безумовною, оскільки продовження трудових відносин з ОСОБА_1 при умові, що він не надав свою згоду на переведення на жодну запропоновану йому вакантну посаду, може бути кваліфікована як примус до праці, що суперечить вимогам п.1 ст. 2 КЗпП України та ст 43 Конституції України, яка встановлює, що використання примусової праці забороняється.

Такої згоди позивач не надав роботодавцю, тому і був звільнений з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Висновок суду першої інстанції про те, що АТ «Укрзалізниця» не виконало свій обов`язок запропонувати позивачеві всі вакансії, які були наявні на підприємстві у період від 18.10.2021 року до 05.01.2022 року є помилковим і не ґрунтується на доказах, зібраних під час розгляду даної справи.

Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі №234/4623/20 зазначав, що у першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.05.2022 року у справі №404/6178/20 «Роботодавець не зобов`язаний пропонувати вакантну посаду працівнику, посада якого скорочується, якщо його кваліфікація, освіта, досвід тощо не відповідають закріпленим у посадових інструкціях за вакантною посадою вимогам, а судом не було встановлено, що такі посади були наявні у відповідача. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловлений у постанові від 25 травня 2016рок у№ 61-3048цс15».

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що під час проведення процедури вивільнення позивача, в період від 18.10.2021 року до 05.01.2022 року, в АТ «Укрзалізниця» були наявні вакантні посади, що відповідали кваліфікації позивача, або інша робота, яку він міг бу виконувати, які не були йому запропоновані.

Позивач та його представник, а ні в позовній заяві, а ні під час розгляду справи в суді, не зазначили, яка або які вакантні посади не були запропоновані ОСОБА_1 в період від 18.10.2021 року до 05.01.2022 року, для того щоб суд мав можливість перевірити такі обставини. Зокрема, якщо була б виявлена вакантна посада, яка не була запропонована позивачеві, необхідно було б встановити, що це за посада, з якими кваліфікаційними вимогами, щоб можливо було проаналізувати чи відповідали кваліфікація, освіта, досвід, що має позивач кваліфікаційним вимогам для зайняття такої посади.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що в АТ «Укрзалізниця» в період від 18.10.2021року до 05.01.2022 року були вакантні посади, які міг обійняти позивач і які йому не були запропоновані, тому висновки суду з цього приводу є лише припущеннями.

Крім того, перелік вакантних посад, сформований 12.10.2021 року, був перевірений працівником Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики перед врученням такого переліку позивачеві. Такий перелік був актуальним, між іншим, на день вручення позивачеві попередження про майбутнє вивільнення.

Доказів, які б спростовували це в матеріалах справи відсутні.

За інформацією отриманою з Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики AT «Укрзалізниця» позивачеві під час проведення процедури вивільнення були запропоновані усі наявні в AT «Укрзалізниця» посади.

Доказів на підтвердження того, що така інформація не відповідає дійсності матеріали справи не містять.

АТ «Укрзалізниця», на виконання вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України), запропонувала позивачеві іншу роботу в АТ «Укрзалізниця», яку б працівник зміг виконувати, виходячи з рівня освіти, кваліфікації, набутого практичного досвіду, ділових якостей, стану здоров`я тощо.

Позивачеві попередження про наступне вивільнення вручалося 18.10.2021 року.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що станом на 18.10.2021 року в новоствореному Департаменті стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця» були наявні вакантні посади.

Згідно Витягу із штатного розпису Департаменті стратегії та трансформації АТ «Укрзалізниця», який вводився в дію від 01.12.2021 року зі штату цього Департаменту вилучалася ще одна посада.

Таким чином, висновок суду про те, що в новоствореному Департаменті стратегії та трансформації станом на 18.10.2021 року були вакантні посади, які не були запропоновані позивачеві, є безпідставними та не відповідають зібраним у справі доказам.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі не гуртуються на зібраних у справі доказах.

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути задоволена, оскільки відсутні правові підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Крім того, відповідно до відомостей зазначеної вище довідки №154 від 17.02.2022 року середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за 313 робочих днів повинен становить 2 840 972 грн. 60 коп.

Проте, суд першої інстанції ухвалюючи рішення, навів розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденної заробітної плати обчисленої виходячи з виплат за жовтень, листопад 2021 року, що суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, і тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача стягнута судом першої інстанції в більшому розмірі.

Позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування.

Проте, суд першої інстанції та такі обставини не звернув уваги та ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, що не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Відповідно до пунктів 3, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, а заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

За п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд. зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зокрема, в позовній заяві позивачем не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно та з яких міркувань позивач виходив визначаючи розмір моральної шкоди, перелік документів та/або інших доказів, якими він обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди.

Крім того, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Сам факт звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не свідчить про те, що позивачеві з боку АТ «Укрзалізниця» заподіяна моральна шкода. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів в їх сукупності щодо підтвердження факту заподіяння зі сторони відповідача позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру позивача.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: