П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року м. Київ

Справа № 753/4850/21

Провадження: № 22-ц/824/7234/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Кравця Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1

та адвоката Короті Романа Олександровича в інтересах ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором викупу автомобіля

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору викупу автомобіля дійсним,

у с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.02.25020 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір викупу автомобіля марки Шевроле Малібу 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 . За умовами вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язався передати автомобіль з правом викупу, а вона, позивачка, прийняти та періодично виплачувати кошти за авто. На виконання умов договору нею за період з 10.02.2020 року по 23.08.2020 року було сплачено відповідачеві 134 398 грн. На теперішній час автомобіль знаходиться у володінні відповідача. Однак, договір викупу автомобіля не був нотаріально посвідчений, як того вимагають положення статті 799 ЦК України, а тому вказаний договір є нікчемним. Відповідно, грошові кошти, сплачені на його виконання, підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтувавши його тим, що укладений між сторонами договір викупу автомобіля від 10.02.2020 року не був нотаріально посвідчений, оскільки після звернення до нотаріуса обидві сторони відмовились від нотаріального посвідчення договору через завищеність ціни на послуги нотаріуса. На теперішній час втрачена можливість посвідчення такого договору, оскільки ОСОБА_2 перестала сплачувати кошти за користування автомобілем та повернула його. Враховуючи, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору та має місце часткове виконання договору сторонами, а відповідачка ухилилася від нотаріального посвідчення договору, тому слід застосувати положення ч.2. ст. 220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кравець Д. М. в інтересах ОСОБА_1 та адвокат Коротя Р. О. в інтересах ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Адвокат Кравець Д. М. в інтересах ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині вирішенні зустрічного позову, на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що спірний договір містить усі істотні умови договору, на виконання вказаного договору ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 автомобіль для використання, а ОСОБА_2 оплачувала грошові кошти за користування автомобілем, про що міститься розписка ОСОБА_1 на договорі про отримання грошових коштів. Вважаючи, що ціна на послуги нотаріуса за посвідчення договору викупу від 10.02.2020 року є завищеною як він, ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 відмовились від нотаріального посвідчення договору. Вказані обставини були підтверджені показаннями свідка в суді першої інстанції. ОСОБА_2 не надала інших пояснень щодо відмови ОСОБА_1 від нотаріального посвідчення договору. Отже, договір викупу автомобіля від 10.02.2020 року має бути визнано дійсним. За наведених обставин, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Адвокат Коротя Р. О. в інтересах ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову, на обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову, не урахував положення статтей 209 ЦК України, 220 ЦК України, 799 ЦК України та 1212 ЦК України, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позові. Просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 березня та 05 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кравець Д. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_2 , посилаючись на те, що остання заявила до стягнення подвійну суму, що є самостійною підставою для відмови в позові. Також зазначив, що ОСОБА_2 добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі, рахункової, передавала ОСОБА_1 грошові кошти, знаючи, що договір викупу автомобіля від 10.02.202 року нотаріально не посвідчений. Поведінка ОСОБА_2 є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що, у свою чергу, виключає задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні адвокат Коротя Р. О. в інтересах ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 та його адвокат Кравець Д. М. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку адвоката Короті Р. О. в інтересах ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Кравця Д.М. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга адвоката Короті Р.О. в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір викупу автомобіля (а.с.6-7; 46).

За змістом даного договору орендодавець ОСОБА_1 передає, а орендар ОСОБА_2 приймає в оренду з правом викупу автомобіль „Шевроле Малібу", д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 . Згідно п.1.3 договору стан автомобіля в момент передачі в оренду - технічно справний і повністю задовольняє орендаря. Відповідно до п.2.1 договору автомобіль, який викуповується, буде використаний орендарем для особистого користування. Оплата за викуп автомобіля відбувається один раз в тиждень, по понеділках, з 9-00 годин до 13-00 годин з наданням автомобіля для технічного і візуального огляду за адресою: вул. Вербова, 1 (автокооператив «Зеніт»).

Згідно п.2.4 та п.2.5 договору, у разі затримки оплати орендарем на термін більше 1 дня договір може бути розірваний орендодавцем в односторонньому порядку. У разі розірвання даного договору автомобіль передається орендодавцю, а виплачена орендарем сума йде в рахунок оренди автомобіля. За змістом п.3.1 та п.3.2 договору термін викупу автомобіля встановлюється з 10.02.2020 року, ціна викупу становить 17 200 доларів США або 425 700 грн.

Згідно п.4.1 договору, плата за автомобіль перераховується орендарем в повному обсязі на розрахунковий рахунок орендодавця або оплачується готівкою в порядку, встановленому законодавством України у вигляді передоплати за кожний тиждень оренди автомобіля з розрахунку 543 грн. за добу.

На виконання умов договору викупу автомобіля від 10.02.2020 року ОСОБА_2 було сплачено відповідачу ОСОБА_1 10.02.2020 року 12 500 грн., що підтверджується власноручним записом відповідача на зворотній сторінці договору; 3 800 грн. згідно квитанції №1872-5519-8345-0773 від 16.02.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1879-5536-5649-0347 від 23.02.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1886-6102-3209-0187 від 1.03.2020 року; 15 200 грн., сплачених 9.03.2020 року власноруч відповідачу; 3 800 грн. згідно квитанції №1900-5238-5501-0421 від 15.03.2020 року; 10 000 грн. згідно квитанції №1913-5931-7941-0840 від 28.03.2020 року; 22 300 грн. сплачених власноруч відповідачу 27.04.2020 року; 998 грн. згідно квитанції №1950-6439-3315-0977 від 04.05.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1963-6524-5998-0922 від 17.05.2020 року; 11 600 грн., сплачених відповідачу власноруч 25.05.2020 року; 2 600 грн. згідно квитанції №1975-6816-6863-0933 від 29.05.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1978-4047-0655-0324 від 1.06.2020 року; 100 грн. згідно квитанції №1981-6911-1798-0329 від 4.06.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1985-5512-1841-0388 від 8.06.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №1998-6822-3375-0206 від 21.06.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №2102-5390-2546-0126 від 5.07.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №2020-4958-2220-0033 від 13.07.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №2027-5323-8059-0046 від 20.07.2020 року; 3 800 грн. згідно квитанції №2034-5352-6649-0953 від 27.07.2020 року; 4 500 грн. згідно квитанції №2054-7354-2293-0516 від 16.08.2020 року; 4 500 грн. згідно квитанції №2061-7198-0914-0015 від 23.08.2020 року (а.с.8-27).

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представником не надано доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України перебування сторін 10.02.2020 року чи іншого дня в приміщенні нотаріального органу для нотаріального посвідчення договору та ухилення ОСОБА_2 як в активній та/або в пасивній формі від нотаріального посвідчення договору викупу автомобіля від 10.02.2020 року, при цьому, представник позивача повністю заперечував факт пропозиції сторін один одному щодо нотаріального посвідчення, і тим більше ОСОБА_1 , допитаний в якості свідка, повідомив, що він не згоден був сплачувати велику суму нотаріальних послуг, не погодилась із такою сумою і ОСОБА_2 . Тобто, посилаючись на свідчення ОСОБА_1 , обидві сторони договору відмовились від його нотаріального посвідчення, що не створює умов для визначення добросовісної і недобросовісної сторони договору, ухилення недобросовісної сторони від його нотаріального посвідчення і захисту своїх порушених прав добросовісною стороною. За таких обставин підстав для визнання спірного договору викупу автомобіля дійсним в порядку ст.220 ЦК України у суду немає, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Вирішуючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 сплатила різними частинами вказану суму ОСОБА_1 в порядку виконання умов договору викупу автомобіля від 10.02.2020 року. У разі розірвання даного договору автомобіль передається орендодавцю, а виплачена орендарем сума йде в рахунок оренди автомобіля, а тому вказана сума не може вважатись безпідставно набутим майном і не підлягає поверненню на підставі 1212 ЦК України.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Відповідно до стаття 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір найму транспортного засобу складається у письмовій формі (п. 1 ст. 799 ЦК України). Якщо договір найму транспортного засобу складається за участю фізичної особи, то такий договір має бути ще і нотаріально посвідчений (п. 2 ст. 799 ЦК України).

Згідно положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими згідно з актами цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться в змішаному договорі, якщо іншого не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі №6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №755/6287/16-ц та від 27 березня 2019 року у справі № 288/231/16-ц.

Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216, частина 1 статті 236 ЦК України).

В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Отже, відсутність коштів для оплати послуг нотаріуса, відпустка, відрядження, хвороба - реабілітація, втрата продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором, тощо, не є безповоротнім ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже з цих підстав не вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що в свою чергу є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Саме лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Такого висновку дійшов Верховний Суд 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що між сторонами був укладений договір викупу транспортного засобу, частково виконані його умови, за якими ОСОБА_2 отримала від нього, ОСОБА_1 , транспортний засіб та здійснила відповідні платежі на його користь, але він ухилився від нотаріального посвідчення вищезазначеного договору, вважаючи ціни на послуги нотаріуса завищеними. Наразі втрачена можливість нотаріального посвідчення даного договору, оскільки правовідносини між сторонами фактично припинились у зв`язку з поверненням ОСОБА_2 автомобіля та зупиненням оплати відповідних платежів.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Однак, як зазначено вище, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Отже, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .

Встановлено, що договір викупу транспортного засобу від 10.02.2020 року, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений, отже, вказаний правочин вчинено з порушенням вимог ст.220, ч.2 ст.799 ЦК України, а відтак він є нікчемним правочином та не породжує для його сторін прав та обов`язків, що, відповідно, виключає можливість стягнення заборгованості за договором оренди в примусовому порядку.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

З матеріалів справи убачається, що з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_2 користувалась предметом оренди (автомобілем), який належить ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором викупу автомобіля на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 521/127/19, від 11 серпня 2022 року у справі № 362/2905/20, а також постанові від 09 січня 2023 року у справі № 750/1163/20, від 03 квітня 2023 року у справі № 465/1231/22

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки предмет викупу (оренди) вилучений і знаходиться у орендодавця, кошти у вигляді платежів за викуп (користування ним) були сплачені, про що не заперечував ОСОБА_1 , а отже, підлягають стягненню з останнього.

Визначаючи розмір коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо дублювання квитанції від 23 серпня 2020 року № 2061-7198-0914-005 на суму 4 500 грн (а.с. 26,27), а тому обґрунтованою та доведеною колегія суддів вважає суму у розмірі 129 898 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дотримався вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, не дослідив вищенаведених обставин, та як наслідок дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування наслідків нікчемності укладеного між сторонами правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, апеляційна скарга адвоката Кравця Д.М. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга адвоката Короті Р.О. в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково. В свою чергу, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 129 898 грн.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2193,95 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кравця Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Короті Романа Олександровича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором викупу автомобіля скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошові кошти у розмірі 129 898 (сто двадцять дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто вісім) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2193,95 (дві тисячі сто дев`яносто три) грн. 95 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 червня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова