Єдиний унікальний номер 728/3040/23
Номер провадження 2/728/513/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Бахмач Бахмацький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Роздайбіди О.В.

при секретарі Петренко О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмачі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння за №1406 від 24.08.1983 року та про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами,-

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за №1406 від 24.08.1983 року та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , на 2/3 частини будинковолодіння, як спадкоємцем першої черги за законом після померлих батьків, та на 1/3 частину, як члена колгоспного двору.

Позивач в судове засідання не з`явився, але у своїй заяві просив суд розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Дмитрівської селищної ради Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але від органу місцевого самоврядування надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечують проти задоволення позову. У визначений судом строк відзив на позов не подали.

В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 доводилися позивачу батьками. (а.с.15-17).

Відповідно до довідки виданої Дмитрівською селищною радою № 144 від 23.02.2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 з 04.02.1985 року. На дату смерті разом із спадкодавцем була зареєстрована дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18).

Відповідно до довідки виданої Дмитрівською селищною радою № 145 від 23.02.2023 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 з 04.02.1985 року. На дату смерті разом із спадкодавцем був зареєстрований син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19).

Відповідно до довідки виданої Дмитрівською селищною радою № 146 від 23.02.2023 року, в будинковолодінні АДРЕСА_1 станом на 15.01.1991 року були зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.21)

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №1406 від 24.08.1983 року на домоволодіння розташоване в АДРЕСА_2 , (нині АДРЕСА_1 ), власником якого є ОСОБА_2 , як голова колгоспного двору, яке видано на підставі рішення виконкому Дмитрівської селищної ради народних депутатів № 40 від 10.08.1983 року взамін свідоцтву про право власності на домоволодіння від 20.07.1969 року та зареєстровано право особистої власності за гр.. ОСОБА_2 , як головою колгоспного двору Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 599 2 вересня 1983 року (а.с.20)

Відповідно до довідки виданої 08.08.2022 року КП Прилуцьке МБТІ вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.08.1983 (а.с.28).

Позивач вказує, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспний двір і станом на 15 квітня 1991 року членами цього колгоспного двору були ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому спірний будинок є спільною сумісною власністю усіх його членів, кожен з яких мав рівну частку у цьому будинку (по 1/3 частці).

Крім того, позивач зазначає, що реєстрація права власності на весь будинок за ОСОБА_2 свідчить про порушення його права власності, оскільки у відповідності до чинних на сьогодні норм законодавства без державної реєстрації позивач не може здійснювати повноваження власника щодо розпорядження майном.

Таким чином, оформлення права власності за ОСОБА_2 на спірний будинок в цілому порушує права інших членів колгоспного двору, тому свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння № НОМЕР_1 видане 24.08.1983 року та зареєстроване в реєстровій книзі під №599 в 02.09.1983 року на ім`я ОСОБА_2 , як голову колгоспного двору підлягає скасуванню. Оскільки ОСОБА_2 належала лише певна частка (1/3) в житловому будинку.

Позивач вважає, що це порушено вимоги ЦК УРСР 1963 року (ст. 120, 126), Закону України «Про власність», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» «Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних».

Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року), колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно зчастиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Пленум ВСУ в постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 роз`яснив, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

В судовому засіданні також встановлено, що перешкодою позивачу у реалізації спадкових прав після померлих батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в передбаченому законодавством нотаріальному порядку є те що правовстановлюючий документ свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 виданий на ім`я померлого ОСОБА_2 , як голові колгоспного двору, але згідно довідки Дмитрівської селищної ради є інші члени колгоспного двору, які мають частку, що підтверджується відмовою нотаріуса у оформленні спадкового майна.(а.с.31)

Відповідно до абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 являються спадкоємцем за законом після померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , своєчасне прийняття ним спадщини, неналежне оформлення спадкодавцями права власності на належну їм частину будинку з надвірними будівлями, відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину, визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 після померлих батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України «Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом».

Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України «Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлене судом».

Відповідно до ст. 392 ЦК України «Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…».

До 19 січня 1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1996 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію права власності на всі, без винятку об`єкти нерухомості, введено лише з 29.06.1998 року, коли набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власної на об`єкти нерухомого майна, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року за № 121. За таких обставин, права, набуті у власність до 29.06.1998 року з дотриманням установленого порядку набуття, але без державної реєстрації, слід вважати такими, що виникли та набуті в установленому порядку.

Як член колгоспного двору, позивач ОСОБА_1 має право по 1/3 частину вищевказаного домоволодіння, проте зареєструвати вказану частину будинку у передбаченому законом порядку позбавлений можливості через відсутність відповідних документів, тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України, за ним слід визнати право власності на 1/3 частину, як члена колгоспного двору.

Керуючись ч. 2 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 328, 392,1218, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України ЦК України, ст. ст. 5, 12, 76-81, 89, 247 ч.2, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, п. 23 ППВС України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дмитрівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння за №1406 від 24.08.1983 року та про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами - задовольнити повністю.

Визнати недійсним Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за №1406 від 24 серпня 1983 року виданого на ім`я ОСОБА_2 , як голови колгоспного двору.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем с. Красний Колядин Талалаївського району Чернігівської області в порядку спадкування, як спадкоємцем за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 , право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем с. Красний Колядин Талалаївського району Чернігівської області право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 , як члена колгоспного двору.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований і проживає АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Дмитрівська селищна рада Чернігівської області, смт. Дмитрівка Ніжинського району Чернігівської області вулиця Незалежності,18, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Роздайбіда