Справа № 350/2082/21
Провадження № 22-ц/4808/1167/23
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника адвоката Білана А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білана Андрія Михайловича на рішення Рожнятівського районного суду від 17 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Пулика М.В. в селищі Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов мотивувала тим, що з 05 листопада 2015 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожнятівського районного суду від 04 жовтня 2021 року розірвано. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти здійснювалося будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , який на даний час є фактично збудованим, проте не зданий в експлуатацію. Відповідач не визнає вказаний будинок спільним майном подружжя та в добровільному порядку відмовляється здійснити розподіл цього майна, у зв`язку з чим вона змушена звертатися з позовом про його поділ в судовому порядку.

Посилаючись на наведене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05 травня 2022 року, позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 та визнати в рівних частках по 1/2 частині право власності на даний житловий будинокза нею та ОСОБА_1 .

Рішенням Рожнятівського районного суду від 17 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Представник ОСОБА_1 адвокат Білан А.М. на вказане рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, представник апелянта вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок (будівництво) є придатним для проживання. Такого висновку суд дійшов виходячи з того, що відповідач у заяві зазначив місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відхилив доводи відповідача про те, що будинок не є придатним для проживання. При цьому, суд грубо порушив вимоги статей 76-80, ч.6 статті 81 ЦПК України, не врахувавши, що факт присвоєння спірному майну поштової адреси, факт здачі будівлі в експлуатацію, факт належності спірного майна для проживання, факт можливості поділу спірного майна як об`єкта нерухомого майна (до прикладу як житлового будинку) повинні бути доведені належними та допустимими доказами. Неподання позивачкою таких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позбавляла суд законної можливості задоволити вимоги позивачки.

Також представник апелянта зауважує, що судом було задоволено клопотання відповідача про виклик та допит у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , однак жоден із свідків у судове засіданні в порядку, передбаченому ч. 9 статті 128 ЦПК України судом не викликався. Таким чином суд неповно та не всебічно дослідив усі обставини справи і, як наслідок, порушив вимоги ст. 263 ЦПК України.

Судом залишено поза увагою доводи та докази відповідача про те, що останній продовжує здійснювати будівельні роботи по будівництву житлового будинку і після розлучення. Відповідачем було подано докази придбання будівельних матеріалів, які в подальшому були використані для будівництва житлового будинку. Ухилившись від дослідження таких доказів, суд порушив вимоги ч. 1 статті 60 СК України, адже після розлучення сторін проведені відповідачем будівельні роботи та, як наслідок, створене після таких робіт майно не може вважатися спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю відповідача.

Крім того, під час вирішення спору судом не застосовано вимоги ч. 2 статті 376 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

З цих підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Позивачка правом подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалася.

У засіданні апеляційного суду апелянт та його представник скаргу підтримав з наведених у ній мотивів, просив її задоволити.

ОСОБА_2 , явка якої була визнана обов`язковою, у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав .

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 листопада 2015 року по 04 жовтня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання сторони здійснювали будівництво спірного житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2015 року, ОСОБА_8 , як продавець, продав, а ОСОБА_1 , як покупець, прийняв у власність належну продавцю земельну ділянку площею 0,0996га, яка розташована: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

За змістом будівельного паспорта від 27 грудня 2016 року такий виданий ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 . Паспорт виданий Відділом архітектури і містобудування Рожнятвської райдерждміністрації із визначенням схеми розміщення ділянки, ескізу наміру забудови земельної ділянки в АДРЕСА_1 , замовник будівництва ОСОБА_1 (а.с.58-62)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , був побудований за час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення.

Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Предметом спору у даній справі є визнання будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та його поділ.

Разом з тим, судом встановлено, що спірний будинок не здано в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано. Про те, що будинок не зданий в експлуатацію позивачка зазначила і в позовній заяві.

Таким чином, зазначене нерухоме майно не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (справа № 14-56цс22).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Оскільки позивач заявила позовні вимоги про визнання права 1/2 частину будинку, який не зданий в експлуатацію та не зареєстрований у встановленому законом порядку, то такий спосіб захисту унеможливлений внаслідок відсутності самого об`єкту. Вимоги про визнання права на будівельні матеріали, що використані в будівництві та на вартість виконаних робіт ОСОБА_2 не заявляла та відповідних доказів не представляла.

Як вбачається з матеріалів справи, судова оціночно-будівельна експертиза не була проведена внаслідок невиконання клопотання експерта щодо надання додаткових необхідних матеріалів, а без висновку такої експертизи немає можливості встановити ступінь готовності незавершеного будівництва, точний період будівництва, та провести його поділ.

З метою роз`яснення учасникам судового процесу їхніх процесуальних обов`язків, наслідків не вчинення процесуальних прав, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цивільного процесуального кодексу апеляційним судом було визнано явку позивачки у судове засідання обов`язковою. Однак, будучи належно повідомленою, остання не з`явилася.

Посилання суду першої інстанції як на доказ існування завершеного будівництвом будинку на те, що відповідач фактично проживає в ньому є помилкове, оскільки такі обставини не є належним доказом, інших обґрунтувань рішення суду не містить.

Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білана Андрія Михайловича задоволити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 17 липня 2023 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта