Справа № 214/3154/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договорами позики від 01.12.2021 року та від 27.01.2022 року в загальному розмірі 240360,00 гривень, 22920,00 доларів США та 50 євро. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 13000,00 гривень та 5000,00 доларів США. Окрім того, 27 січня 2022 року між позивачем та відповідачем знову було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 227350,00 гривень, 17920,00 доларів США та 50 євро. Таким чином відповідач за вказаними договорами позики отримав у борг від позивача грошові кошти в загальному розмірі 240360,00 гривень, 22920,00 доларів США та 50 євро. Оскільки в укладених договорах позики сторони не визначали строк повернення коштів, то позивач відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України направив на адресу відповідача письмову вимогу від 25.05.2022 року про повернення боргу у строк 30-ти днів з дня одержання цієї вимоги, яка була отримана останнім проте залишена поза увагою, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Позивач у судове засідання не з`явився, але його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання також не з`явився, але його представник у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач особисто отримав вимогу від позивача про повернення боргу, а також у зв`язку з тим, що вимога про повернення суми позики в іноземній валюті не відповідає чинному законодавству, оскільки відповідач не є банківською установою.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до розписки від 01.12.2021 року, ОСОБА_4 у день складання цієї розписки узяв у борг у ОСОБА_3 13000,00 гривень та 5000,00 доларів США.

Окрім того, відповідно до розписки від 27.01.2022 року, ОСОБА_4 у день складання цієї розписки узяв у борг у ОСОБА_3 227350,00 гривень, 17320,00 доларів США, 600,00 доларів США та 50 євро.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18.03.2013 року), яка є обов`язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Так, оскільки в укладених договорах позики сторони не визначили строк повернення коштів, то позивач відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України направив на адресу відповідача письмову вимогу від 25.05.2022 року про повернення боргу у строк 30-ти днів з дня одержання цієї вимоги, яка була отримана останнім 03 червня 2022 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте залишена поза увагою.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи та не спростовано представником відповідача, відповідач отримані за укладеними договорами позики грошові кошти позивачу не повернув, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 192, ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 1 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відтак, оскільки відповідач отримав у борг у позивача грошові кошти, зокрема і в іноземній валюті, тому стягнення боргу в цій же валюті не суперечитиме чинному законодавству України.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 9124,01 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 133, 137, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 01.12.2021 року у розмірі 13000,00 гривень, 5000,00 доларів США та заборгованість за договором позики від 27.01.2022 року у розмірі 227350,00 гривень, 17920,00 доларів США та 50 євро.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати у розмірі 9124,01 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення виготовлено 27 червня 2023 року.