Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2023 Справа №607/9761/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Хоростківська міська рада Чортківського району Тернопільської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 ,за участю заінтересованої особи Хоростківської міської ради Чортківського району Тернопільської області, звернулася в суд із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

В обґрунтування заяви заявником викладено обставини, що за життя її мати ОСОБА_2 склала на неї заповіт, однак у заповіті допущена технічна помилка у прізвищі (замість правильного « ОСОБА_3 » в заповіті вказано « ОСОБА_3 », а тому, вказані розбіжності при написанні прізвища її матері у заповіті стали перепоною для успадкування майна після її смерті.

З підстав, наведених у заяві, заявник просить суд встановити факт належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документу заповіту від 19 травня 1998 року, посвідченого секретарем В.Говилівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області Кукурудзою Лесею Андріївною, та зареєстрованого в реєстрі № 30.

У судове засідання заявник не з`явилася, однак її представник подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, заяву визнає та підтримує заявлені вимоги в повному обсязі.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви, клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Суд, встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 років померла мати заявника ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 10.05.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 707.

Після її смерті матері залишилось спадкове майно, а саме, домоволодіння по АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 .

З метою прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 299/2014, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 37950813 від 23.07.2014.

Однак, заявник вказує, що вона не може успадкувати майно після смерті своєї матері, оскільки її мати ОСОБА_2 в заповіті вказана, як ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 21.07.1964, вбачається, що батьки заявника записані як ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 1951 року вересня місяця 30 числа зроблено відповідний запис за № 30. Дані у свідоцтві внесено українською мовою і двоє батьків зазначені як « ОСОБА_3 ».

В свідоцтві про народження серії НОМЕР_4 , видане повторно 12.01.1977, прізвище батька заявника зазначено « ОСОБА_3 ».

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 22.01.1977, прізвища матері та батька заявника після укладення шлюбу зазначені « ОСОБА_3 ».

В паспорті громадянина України НОМЕР_6 , виданий 14.04.1999 Теребовлянським РВ УМВС України в Тернопільській області, мати заявника записана як ОСОБА_2 .

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_7 , видане матері заявника 07.04.1978 на прізвище ОСОБА_3 .

У військовому білеті НОМЕР_8 , прізвище батька заявника зазначено як « ОСОБА_3 », а пізніше прізвище змінене на « ОСОБА_3 ».

Згідно свідоцтва про одруження заявника серії НОМЕР_9 , прізвище до одруження було зазначено як « ОСОБА_3 ».

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Статтею 315 ЦПК України передбачено випадки розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із вимогами п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як вбачається із заповіту від 19 травня 1998 року, посвідченого секретарем В.Говилівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області Кукурудзою Лесею Андріївною, та зареєстрованого в реєстрі № 30, за змістом є чітким і не має подвійного розуміння. Суд вважає, що даний заповіт є зрозумілим, чітким, але вказаний заповіт має лише помилку у букві щодо прізвища та по батькові спадкодавця, а саме, « ОСОБА_2 », а помилково зазначено в заповіті як « ОСОБА_2 ».

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що помилка щодо букви у прізвищі та по батькові не відноситься до того, що заповіт є нечітким та має подвійне розуміння.

Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України у разі виникнення спору між спадкоємцями (ст. 1256 ПК України), якого між спадкоємцями щодо спадкового майна немає.

Так, тлумачення заповіту це інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тобто, метою тлумачення заповіту є визначення дійсної волі заповідача в разі, коли зміст цього правочину є нечітким або допускає подвійне розуміння. Здійснюючи тлумачення заповіту, важливо з`ясувати не те, що хотів сказати заповідач, а те, що він сказав.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі N 753/11000/14-ц зазначив, що в ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення і (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З цих підстав, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Разом з тим, за наявності у тексті заповіту очевидних помилок, що не впливають на розуміння його змісту, потреба у тлумаченні заповіту відсутня.

В постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 р., судова справа N 478/2164/18, провадження N 61-19541 св 19 здійснено висновок, що інтерпретація заповіту (тлумачення заповіту) судом відбувається лише за наявності спору між спадкоємцями з цього питання.

Ось чому судове тлумачення заповіту є спеціальним щодо тлумачення заповіту спадкоємцями та застосовується за наявності таких умов: суперечності, неточності змісту заповіту, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.

Таким чином, відповідно до конструкції ст. 1256 ЦК України, суд здійснює тлумачення заповіту виключно за наявності спору між спадкоємцями щодо з`ясування дійсної волі заповідача. Тому сторонами по такій категорії цивільних справ виступатимуть спадкоємці, між якими виник спір.

З цих підстав, слід дійти висновку, що помилкове написання в заповіті імені, прізвища або по батькові спадкодавця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду здійснення інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту правочину.

Верховний Суд в своїй постанові від 3 листопада 2021 року у справі N 691/1237/20 (провадження N 61-14225св21) здійснив висновок, що спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

За таких обставин, суд вважає, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа необхідно заявнику для успадкування майна після смерті її матері, а законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту та заявник немає можливості іншим чином захистити свої права, реалізація яких залежить, виключно від доведення факту належності правовстановлюючого документа, суд дійшов до переконання, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає до задоволення, шляхом встановлення факту належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документу заповіту від 19 травня 1998 року, посвідченого секретарем В.Говилівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області Кукурудзою Лесею Андріївною, та зареєстрованого в реєстрі № 30.

На підставі наведеного, керуючись статтями 3, 12, 258, 259, 265, 273, 315, 319, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Хоростківська міська рада Чортківського району Тернопільської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Встановити факт належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документу заповіту від 19 травня 1998 року, посвідченого секретарем В.Говилівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області Кукурудзою Лесею Андріївною, та зареєстрованого в реєстрі № 30.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , місце проживання АДРЕСА_2 ;

заінтересована особа Хоростківська міська рада Чортківського району Тернопільської області, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 21157740, місцезнаходження вул. Князя Володимира, буд. 17, м. Хоростків, Чортківський район, Тернопільська область.

Рішення суду складено та підписано 23 червня 2023 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко