Номер провадження 2/754/94/23
Справа №754/5644/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Панченко О.М.

з секретарем судового засіданняСарнавським М.О.

учасники справи:

представник позивача: Сапронов О.В.

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Наталія Анатоліївна, державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко Катерина Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач - ОСОБА_3 , є громадянином Азербайджану та з 2009 року постійно проживає, працює, та зареєстрований в Україні. З початку 2010 року, за домовленістю з ОСОБА_4 , вселився та постійно проживав разом із нею однією сім`єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Інших осіб, які б проживали разом з ними в цій квартирі постійно чи тимчасово, з того часу не було. Близьких родичів, які б здійснювали догляд за ОСОБА_4 , вона також не мала. 24.12.2013 місце проживання позивача разом з ОСОБА_4 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , було офіційно зареєстровано. 29.09.2014 за заявою ОСОБА_4 управлінням (відділом) паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Деснянського РВ ГУ ДМС України у м.Києві позивача було зареєстровано на постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 18.05.2015 ОСОБА_4 , за її особистою заявою, була знята з обслуговування у відділенні соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування Деснянського району м.Києва як особа за якою здійснюється догляд, оскільки постійний догляд та піклування за нею на той час здійснювався особисто позивачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла від серцевої хвороби. За свій рахунок разом із сусідами ОСОБА_3 організував її поховання, встановив на кладовищі пам`ятник, та продовжив далі проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та нести витрати на її утримання. Після смерті ОСОБА_4 позивач фактично вступив в спадщину після померлої на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, у тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом шести місяців після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за юридичним оформленням спадщини, але йому було відмовлено через наявність в реєстрі відомостей про заповіт на іншу особу, до вирішення питання про прийняття спадщини цією особою. Згодом, до позивача надійшла вимога з боку ОСОБА_1 , яка з посиланням на Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане їй 10.07.2019 державним нотаріусом П`ятнацятої київської державної нотарільної контори Козак Н.А., вимагала виселення позивача з квартири. Зі свого боку ОСОБА_3 не може погодитися з правомірністю видачі нотаріусом цього свідоцтва ОСОБА_5 , та просить суд визнати його недійсним виходячи з наступного. ОСОБА_1 ніколи разом з ОСОБА_4 не проживала та жодного зв`язку з нею не мала. Відповідно до відомостей зазначених в паспорті громадянина України, ОСОБА_1 з 01.12.1992 має постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті та поховання ОСОБА_4 жодних претензій ОСОБА_1 до позивача не заявляла, про наміри вступу в спадщину не повідомляла. Заяаву про вступ в спадщину після ОСОБА_4 протягом шести місяців після її смерті до нотаріального контори ОСОБА_1 у встановленому порядку також не подавала, про що позивача було повідомлено нотаріусом. З урахуванням того, що з дати відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 - 26.02.2016 спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 протягом шести місяців - в строк до 27.08.2016, особисто заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала, вона вважається такою, що не прийняла спадщину. З позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку ч.3 ст. 1272 ЦК України - ОСОБА_1 до суду також не зверталась. Однак не зважаючи на зазначені обставини та норми спадкового законодавства, 10.07.2019 державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_4 , та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру. Зі свого боку, як особа яка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом, позивач не може погодитись з цим Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, оскільки воно порушує його права як спадкоємця на оформлення спадщини на підставі ст.1264 ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, та просить суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_1 10.07.2019 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Козак Н.А., скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та стягнути витрати по сплаті судового збору.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.05.2020 справу передано головуючій-судді Панченко О.М.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.05.2020 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

11.06.2020 через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якою вона не погоджується, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зазначає, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 10 липня 2019 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. є власником квартири АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_3 отримана в поряду спадкування після померлої бабусі ОСОБА_4 . Будь-які строки при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини нею порушені не були. Після поховання померлої ОСОБА_4 та подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини відповідачка намагалася потрапити до квартири, проте, позивач у справі, чинив їй перешкоди, у зв`язку з чим, вона зверталася 20.06.2016 року, для захисту своїх майнових прав, до прокуратури Деснянського району м.Києва із відповідною заявою щодо здійснення перешкод позивачем ОСОБА_3 , у користуванні спадковим майном та речами, які залишилися після смерті бабусі. Така ж, заява була подана відповідачкою до Деснянського УП ГУ НП у місті Києві. Вже після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та реєстрації свого права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачка звернулася до Деснянського районного суду м.Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, в якому просить винести судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 (цивільна справа №754/10449/19 суддя Галась І.А. розгляд справи якої зупинено до розгляду даної справи). Вважає, що всі ці обставини спростовують твердження позивача про те, що відповідачкою не прийнята спадщина та що нею порушені терміни для прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_4 . Звертає увагу суду на те, що не відповідають дійсності твердження ОСОБА_3 , а також відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджували, це, про те, що - були відсутні родичі, які доглядали за ОСОБА_4 ; - ОСОБА_4 була похована ОСОБА_3 ; - поховання ОСОБА_4 відбувалось за рахунок ОСОБА_3 та сусідів; - ОСОБА_1 жодного зв`язку з ОСОБА_4 не мала; - ОСОБА_1 після смерті та поховання ОСОБА_4 жодних претензій до позивача не заявляла, про наміри вступити у спадщину не повідомляла; - заяву про вступ у спадщину протягом шести місяців після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не подавала. За життя відповідачка спілкувалась із ОСОБА_4 та постійно підтримувала з нею зв`язок. За можливості допомагала у господарстві, зокрема, купувала їй продукти харчування, прибирала тощо. Купувала їй речі домашнього вжитку, - зокрема, мобільний телефон для можливості у будь-який момент поспілкуватися з нею. Поховання бабусі ОСОБА_4 відбувалося за кошти відповідачки, що підтверджується відповідними квитанціями. Після смерті бабусі ОСОБА_4 . ОСОБА_1 намагалася потрапити до квартири АДРЕСА_3 проте, ОСОБА_3 чинив їй перешкоди у цьому. Заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подавалася відповідачкою до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори без порушення будь-яких строків. Крім цього відповідачка не відмовлялася від прийняття спадщини будь-яким чином, в тому числі не подавала заяву про відмову від прийняття спадщини. Також не погоджується з правовою позицією на яку посилається ОСОБА_3 у поданій позовній заяві, а саме ст.1301 ЦК України, в якій зазначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадків, встановлених законом, вважає, будь-яких законних підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог немає.

Тож враховуючи вищевикладене просить суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду що занесена до протоколу судового засідання від 01.07.2020 року витребувано від П`ятнадцятої державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №929/2016.

Відповідно до ухвали суду, що занесена до протоколу судового засідання від 10.09.2020, суд ухвалив витребувати з Деснянського УП ГУ НП у м.Києві письмові докази.

05.10.2020 від 15-ї Київської державної нотаріальної контори надійшла до суду витребувана спадкова справа.

21.10.2020 представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Сапроновим О.В. до канцелярії суду було подано заяву про збільшення та уточнення позовних вимог, яка ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 21.10.2020 була повернута у зв`язку з тим, що в цій заяві вимоги позову не збільшуються, а змінюється предмет позову.

04.11.2020 через Деснянський районний суд м.Києва позивачем у справі було подано апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 21.10.2020 року про повернення заяви про збільшення та уточнення позовних вимог у справі №754/5644/20.

Постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 21.10.2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 19.05.2021 заяву позивача про відвід судді залишено без задоволення.

Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 19.05.2021 клопотання позивача щодо забезпечення обладнаної зали судових засідань та залучення заяви про збільшення позовних вимог - задоволено.

17.06.2021 року представником відповідача - адвокатом Строєвим О.В. до канцелярії суду подано заяву про застосування строків позовної давності до даної позовної заяви.

Ухвалою суду від 05.08.2021 клопотання представника позивача ОСОБА_3 , поданого від його імені його представником ОСОБА_6 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи - задоволено частково. Призначено у справі почеркознавчу експертизу, в задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.

25.08.2021 до суду надійшло клопотання експерта, щодо надання для експертизи оригіналу заповіту, вільних зразків почерку ОСОБА_4 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.09.2021 року витребувано від Деснянського районного відділу Головного управління ДМС у м.Києві оригінал заяви ОСОБА_4 про видачу паспорта.

21.06.2022 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшло повідомлення про залишення ухвали без виконання, оскільки станом на 16.06.2022 кошти в рахунок оплати вартості вказаної експертизи до інституту не надійшли.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.07.2022 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.08.2022 року клопотання позивача про повторне призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено.

Ухвалою суду від 29.09.2022 року клопотання експертів про витребування доказів по справі задоволено, витребувано оригінал заповіту ОСОБА_4 та оригінали документів, які знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_4

11.04.2023 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експертів від 07.04.2023 №24609/24610/22-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №754/5644/20 в результаті якого експерти дійшли висновку, що підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься у заповіті від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , що посвідчений 13.06.2006 державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., за реєстровим 7-782, виконаний ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 12.04.2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

11.12.2023 представником позивача до суду було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, посилаючись на те, що позивачу стало відомо із мережі інтернет про те, що дана квартира виставлена на продаж.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.12.2023 на підставі ч.4 ст.153 ЦПК України суддею призначено розгляд заяви про забезпечення позову, що подана представником ОСОБА_3 - адвокатом Сапроновим О.В.

Ухвалою суду від 18.12.2023 року в задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовлено.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні у задовленні позову просила відмовити у повному обсязі. Зазначила, що на даний час позивач не зареєстрований в квартирі і не проживає в ній, ніякого відношення до неї немає. Вона в ній зареєстрована та є єдиним власником.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначив, щодо правового статусу позивача, що нібито він є спадкоємцем померлої, то докази цього в матеріалах справи відсутні, у спадковій справі немає його заяв, він не являється спадкоємцем ні за заповітом ні за законом, є сторонньою особою, не є родичем померлої, фактично є неналежним позивачем, свідки допитані судом хазначали, що він проживав в квартирі ОСОБА_4 як квартирант. Відповідачка є власником квартири та має право користування нею, позивач на сьогодні знятий з реєстрації і не проживає в ній. Щодо заяви про збільшення позовних вимог зазначив, що із заяви не вбачається, а також не надано суду доказів, що заповіт є нікчемним. Так як, існує заповіт, який був оформлений у нотаріальній конторі, а нотаріус не відмовив відповідачці у видачі свідоцтва, значить заповіт був складений відповідно до норм ЦК України. Щодо строків позовної давності, відповідно до заяви, яка подавалась представником в процесі розгляду справи, просив суд їх не застосовувати.

Треті особи у справі в судове засідання не з`явилися, у своїх письмових заявах до суду просили розгляд справи проводити без їх участі, рішення ухвалити відповідно до норм чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_7 , сусідка позивача на різних поверхах, у судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_8 , тобто відповідачка приходила до бабусі ще до того, як почав жити ОСОБА_9 . Позивач проживав з ОСОБА_10 з 2013 року як квартирант. ОСОБА_8 займалася похованням бабусі, збирала кошти на її позовання у мешканців будинку.

Свідок ОСОБА_11 , консьєрж в домі. Вказувала, що бачила відповідачку як вона приходила до бабусі. Позивач був квартирантом померлої. Хто займався похованням, вона не знає, щодо заповіту теж нічого не відомо.

Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача, представника відповідача свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 28.11.1994, зареєстрованого 30.11.1994 міським бюро техінвентаризації у реєстровій книзі за №1932, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 .

24.12.2013 місце проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , було офіційно зареєстровано, що підтверджується довідкою Ф-3 виданої 20.03.2015 ЖЕК 312 Деснянського району м.Києва.

Відповідно до свідоцтва Серія НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що складений відповідний актовий запис №294.

Згідно довідки про причину смерті №523/2 від 26.02.2016 року - ОСОБА_4 померла від хронічної ішемічної хвороби серця.

Згідно заповіту від 13.06.2006 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори - Олефіренко К.М. та зареєстрований в реєстрі за №7-782, ОСОБА_4 заповіла все її майно ОСОБА_1 .

20.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори.

Постановою вих.№3719/02-31/11 від 22.09.2016 виданою державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори - Мазуром О.Ю. - гр. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартру АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують право власності померлої на вищевказану квартиру.

Відповідно до запиту державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. вих. №2673 від 19.04.2019 до Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації відділу приватизації, на підставі ст.ст. 4, 46 ЗУ «Про нотаріат» просила, якщо на те є підстави видати дублікат Свідоцтва про право власності на житло, на квартиру АДРЕСА_3 , виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради міста Києва, 28.11.1994 р., який необхідний для оформлення спадщини після померлої ОСОБА_4 .

Відповідно до запиту державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. вих. №3633/02-14 від 03.06.2019 до Київського міського бюро технічної інвентаризації, згідно ст. 4ЗУ «Про нотаріат», та ст. 10 ч.3 п.3 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просила надати інформацію про реєстрацію права в установленому порядку до 01 січня 2013 року на квартиру АДРЕСА_3 за гр. ОСОБА_4 .

Згідно наданого дублікату Свідоцтва про право власності від 28.11.1994 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради, дійсно засвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_4 .

Відповідно до інформаційних довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації від 16.08.2016, 26.04.2019 повідомлено, що згідно з даними бюро, кв. АДРЕСА_3 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м.Києва 28.11.1994 року.

10.07.2019 представником за довіреністю ОСОБА_1 - ОСОБА_12 до 15-ї Київської державної нотаріальної контори було повторно подано заяву щодо надання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до зареєстрованого в реєстрі за №10-375 на спадкову справу №929/2016 державним нотаріусом 15-ї Київської державної нотаріальної контори Максимовій Є.Ю. 10.07.2019 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 .

Щодо вимог позивача про встановлення нікчемності заповіту ОСОБА_4 , визнання недійсним Свідоцтва та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 2, глава 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.1.8, глави 3, 2-го розділу вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Згідно розділу 2-го, глави 1-ої, п.2, п.п.21,2.2 даної Інструкції вказано, що письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи. Усі примірники підписуються учасниками правочину та мають силу оригіналу, у тому числі примірник, який зберігається у справах нотаріуса.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 13.06.2006 року за номером 7-782, державним нотаріусом П`ятнадцятої кивської державної нотаріальної контори, - Олефіренко К.М., що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 13 червня 2006 року посвідчено державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., зареєстрований в реєстрі за №7-782. Текст заповіту виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, а саме 13 червня 2006 року, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача - ОСОБА_4 . У зв`язку із помилкою у по-батькові заповідачки « ОСОБА_13 », нотаріусом власноручно прописано, що «виправлене: « ОСОБА_14 » читати вірно, держ. Нотаріус та підпис», тому посилання позивача щодо того, що зазначене не відповідає дійсному імені заповідачки, не знайшло свого підтвердження при розгляді справи судом.

Крім того, як зазначає позивач щодо дати вчинення заповіту, а саме - в частині назви місяця: тринадцятого червня дві тисячі шостого року, не відповідає календарю, що введений та застосовується в Україні, суд також не бере до уваги такі посилання, так як, у нижній частині заповіту дата вказана правильно.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.1247 ЦК України.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі. Свідки щодо заповіту ніякої інформації суду не надали.

За клопотанням представника позивача, судом у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, задля вирішення питання: - Чи є текст « ОСОБА_15 » після слова ПІДПИС, виконаний в заповіті ОСОБА_4 , посвідченому 13.06.2006 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. за реєстровим номером №7-782, виконаним саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 , чи іншою особою, в тому числі наслідуванням підпису ОСОБА_4 .?

Згідно висновку судової експертизи вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься у графі «ПІДПИС» у заповіті від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , що посвідчений 13.06.2006 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., за реєстровим номером 7-782, виконаний ОСОБА_4 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

13.06.2006 року ОСОБА_4 на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємицю свого майна, що підтверджує заповіт, ОСОБА_1 .

Заповіт, що оскаржується, складений 13.06.2006 року, заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінив його і не вніс до нього зміни.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Усі твердження позивача, до того, що близьких родичів, які б здійснювали догляд за ОСОБА_4 у неї не було, що позивач по суті є таким що фактично вступив у спадщину, що відповідачка ОСОБА_1 пропустила строки щодо прийняття спадщини, не повідомляла позивачу про її наміри вступити у спадщину, а також нікчемності заповіту, не підтверджуються допуститими доказами. З письмових матеріалів справи вбачаєьбся, що відповідачка займалася похованням бабусі, отримувала довідку на одержання її праху,

З письмових матеріалів спадкової справи зведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що відповідачка після смерті бабусі зверталася до нотаріуса із письмовими заявами про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право власності за заповітом. Позивач не звертався з будь-якими заявами до суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги, до нотаріуса про прийняття спащини після смерті ОСОБА_4 . Крім того і вданому позові позивач не ставить питання щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Щодо посилань представника позивача на те, що в довіреності, яка була видана відповідачкою на ім"я ОСОБА_12 , якою вона повноважила останнього вести всі справи по оформленню спадщини після смерті її бабусі, містяться описки, а саме дата смерті ОСОБА_4 зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом в даному випадку не надається правова оцінка правомірності видачі такої довіреності, оскільки позов поданий до суду не містить в собі вимог щодо скасування такої або визнання її недійсною.

Жодних інших доказів, які б підтвердили факти, наведені позивачем у позовній заяві, суд не отримав.

Частина 2 статті 13 ЦПК України встановлює, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо підпису заповідачки, помилки у місяці складення заповіту та по-батькові ОСОБА_4 не підтверджується жодними належними та допустимими доказами дослідженими судом в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_4 від 13.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. та, відповідно, вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 від 10.07.2019 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., оскільки дані вимоги є взаємопов`язаними між собою, а тому в їх задоволенні суд відмовляє.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 16, 207, 215-216, 1223, 1234-1236, 1247-1248, 1251-1254, 1257 ЦК України, ст.ст. 4, 12,13, 25, 77, 80-81, 89, 263 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Наталія Анатоліївна, державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко Катерина Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий : О.М. Панченко