Справа №758/4312/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/8794/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Подільська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що 10.01.1984 року його баба - ОСОБА_5 , отримала ордер на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та його.

30.07.1993 він уклав шлюб з ОСОБА_8 , у якої був син від першого шлюбу - ОСОБА_2 . У зазначеній квартирі до 2002 року він не реєстрував ні дружину, ні її сина.

У 2002 році, після смерті баби та батьків, на нього було переоформлено особистий рахунок, він по даний час сплачує всі комунальні платежі одноособово.

23.11.2007 року він приватизував квартиру та отримав свідоцтво про право власності на всіх зареєстрованих осіб, в тому числі і на відповідача. Таким чином ОСОБА_2 є власником 1/4 частини зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не був членом сім`ї наймача - ОСОБА_5 , не був членом його сім`ї, з відповідачем позивач не має кровного споріднення, не усиновлював його, ОСОБА_2 не сплачував комунальні платежі та не здійснював поточний ремонт у квартирі, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 23.11.2007 року в частині права власності ОСОБА_2 , а саме в 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

26.04.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

28.04.2023 року до Київського апеляційного суду від Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно з ордером № 36059 серії Б від 10.01.1984 ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.11.2007 квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить: ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 в рівних долях.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із наступного:

Відповідно до ч.ч. 1 -3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказував на те, що його заперечення щодо включення відповідача до власників квартири не були враховані. При цьому позивачем не вказано, ким ці заперечення не були враховані, як і не були подані докази на підтвердження зазначеної обставини.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 5 Закону передбачено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та третьою особою - ОСОБА_8 , яка є матір`ю відповідача, було укладено шлюб.

З 2002 року зареєстрованим місцем проживання відповідача є спірна квартира (а.с. 15).

Частинами 2-4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що необґрунтованість та недоведеність тверджень позивача щодо того, що відповідач проживав на одній житловій площі з позивачем без взаємних прав та обов`язків, а самі вони не були пов`язані спільним побутом. В свою чергу це спростовує позицію позивача щодо наявності передбачених законом підстав для задоволення позову.

В ході розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як установлено судом, оскаржуване свідоцтво було видано 23.11.2007 р. При цьому позивач був обізнаний з тим, що 1/4 квартири була приватизована відповідачем. В той же час до суду з даним позовом позивач звернувся лише 29.03.19 р. за таких умов строк позовної давності було пропущено. В той же час, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позову по суті вимог, позов не підлягає до задоволення саме з цих підстав, що й було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

В даному випадку хибність позиції позивача вбачається в тому, що ним невірно розтлумачено поняття «член сім'ї». Членами сім`ї є не лише кровно споріднені особи, або особи, що зареєстрували шлюб чи всиновили дитину, але і особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є сином ОСОБА_8 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_11 ), з якою позивач уклав шлюб. При цьому в судовому засіданні в апеляційній інстанції сторони підтвердили той факт, що відповідач на момент приватизації разом з матір`ю проживав у спірній квартирі, відтак сторони по справі (позивач, відповідач та треті особи) були пов`язані спільним побутом. За таких умов в розумінні ст. 64 ЖК України відповідач був членом сім`ї наймача квартири. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько