КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1122/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу державної влади,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України на його користь моральну шкоду у розмірі 175 500,00 грн, завдану прийняттям протиправного наказу від 16 травня 2018 року №1518/5.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 29 травня 2017 року № 14 він здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва.

Міністерством юстиції України на підставі заяви представника ПАТ «ВТБ Банк» Кунця О.Д. була проведена позапланова невиїзна перевірка його діяльності щодо здійснення виконавчого провадження № 56020188 та на підставі обставин, встановлених в процесі перевірки, внесено подання від 12 квітня 2018 року № 1079/9282-33-18/20.5.1 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, оформленим протоколом № 4, до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця, яке наказом Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5 введене в дію та припинено його діяльність як приватного виконавця.

Позивач вказував, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 09 листопада 2018 року у справі № 826/8311/18, за його позовом визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року № 4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності та визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5.

У вказаному рішенні суду адміністративної юрисдикції встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень і дій контролюючого органу, у зв`язку з яким він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилався на те, що лише 28 листопада 2018 року Міністерством юстиції України поновлено його в статусі приватного виконавця, тобто майже протягом семи місяців діяли вказані протиправні рішення центрального органу виконавчої влади та в цей період він був позбавлений права на професію, повноцінно працювати та заробляти на життя собі та своїй родині, відчував негативні емоції, моральні переживання та дискомфорт. В результаті його звернень до правоохоронних органів і суду також було зруйновано звичний ритм його життя, він вимушений був публічно спростовувати вказані відомості, вживати дій для відновлення своїх прав, на що витрачено час і прикладені додаткові зусилля для організації життя. Внаслідок незаконних дій відповідача він отримав відчуття постійного стресу, пригніченого стану, протиправні рішення відповідача і досі тримають його у постійній нервовій та психологічній напрузі, оскільки негативно вплинуло на його ділову репутацію.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у розмірі 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат за проведення судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незаконність рішення Міністерства юстиції України та утвореної при ньому Дисциплінарної комісії приватних виконавців встановлено рішеннями адміністративних судів, а тому шкода, заподіяна органом державної влади позивачу незаконними рішеннями, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави незалежно від вини цього органу. З урахуванням порушених життєвих зв`язків позивача та зусиль, яких він змушений був докласти для захисту своїх прав, а також негативних емоцій, яких він відчував у зв`язку з прийняттям рішень щодо незаконної припинення його діяльності як приватного виконавця, суд вважав доведеними обставини наявності душевних страждань та завдання йому моральної шкоди.

Однак, районний суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, визначений у позовній заяві, є завищеним, а висновок проведеної у справі судово-психологічної експертизи в частині визначення грошової компенсації - неповним та неточним, оскільки розмір завданої немайнової шкоди, встановлений експертом, не є достатньо чітким та викликає сумніви і не місить конкретного визначення суми, яка підлягає до відшкодування, а викладений експертом як «орієнтовний» та такий, що «може складати», тобто ґрунтується на припущеннях.

З огляду на обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних рішень Міністерства юстиції України як центрального органу виконавчої влади, з урахуванням вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для відновлення свого права на зайняття діяльністю приватного виконавця, доведення своїх вимог в суді та оскарження неправомірних рішень відповідача, суд вважав, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 3 000,00 грн, оскільки ця сума є достатньою для відшкодування спричиненої моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гайдака О.В. просить вказане судове рішення змінити з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, виклавши його резолютивну частину в редакції, що відповідатиме задоволенню позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що застосовуючи до нього такий вид дисциплінарного стягнення як припинення діяльності приватного виконавця, відповідач фактично позбавив його єдиного джерела доходів. Тобто, протягом семи місяців позивач не мав можливості отримувати доходи від виключного виду діяльності та фактично був змушений нести додаткові витрати і переживати моральні страждання, докладаючи зусиль для відновлення нормального життя, в тому числі шляхом оскарження протиправних рішень відповідача у судовому порядку.

Судом не надано оцінки тому факту, що ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 про вжиття заходів забезпечення позову не була негайно виконана Міністерством юстиції України, а лише після набрання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року законної сили було поновлено діяльність ОСОБА_1 як приватного виконавця, що призвело до неправильного визначення розміру стягнутої моральної шкоди.

Окрім того, поставивши в ухвалі від 12 липня 2021 року про призначення судово-психологічної експертизи на вирішення експерта питання відповідним чином, суд не міг посилатися на неконкретність відповідей у висновку експерта. Відповідачем заявлялося клопотання про проведення повторної експертизи і виклик експерта, тому твердження суду про наведені припущення у висновку експерта не відповідають фактичним обставинам справи.

У своїй апеляційній скарзі Міністерство юстиції України в особі представника в порядку самопредставництва - Сабанюк І.О. просить зазначене вище судове рішення скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та прийняти постанову, якою повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги відповідача полягають в тому, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не встановив обов`язкових складових (умов), які передбачають наявність підстав для відшкодування шкоди органом державної влади і які мав довести саме позивач.

Судом не враховано, що підставою для визнання неправомірним та скасування рішення комісії від 14 травня 2018 року № 4 та наказу міністерства від 16 травня 2018 року № 1518/5 стало не протиправне і безпідставне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а те, що засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців відбувалося неповноважним складом, тобто з порушенням встановленої процедури, що не є належною підставою заподіяння позивачу моральної шкоди. Порушення позивачем як приватним виконавцем вимог законодавства, які були виявлені Міністерством юстиції України в результаті перевірки, знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи № 826/8311/18, а рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року дії міністерства незаконними не визнавались.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної школи та її реальності, зокрема наявність порушених життєвих зв`язків та негативних емоцій у зв`язку з прийняттям рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за наявний проступок, а також внаслідок саме видачі наказу від 16 травня 2018 року № 1518/5.

Оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтованих мотивів, які стали передумовою визначення саме такого розміру відшкодування, який визначений судом, а у ситуації, ящо склалась в даному випадку, було не доцільним призначати додаткову експертизу, оскільки з урахуванням поданих зауважень мала б призначатися повторна експертиза.

У відзивах на апеляційні скарги сторони заперечують проти доводів і вимог один одного та просять залишити подані апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість та вищевикладені підстави.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них,колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 29 травня 2017 року № 14 здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва.

Міністерством юстиції України на підставі заяви представника ПАТ «ВТБ Банк» Кунця О.Д. проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця ОСОБА_2 щодо здійснення виконавчого провадження № 56020188, за результатами якої встановлено, що при здійсненні вказаного виконавчого провадження позивач порушив принципи, закріплені в статтях 61, 129 Конституції України, пунктах 2, 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що свідчить про неналежне виконання ним своїх обов`язків.

На підставі обставин, встановлених в процесі перевірки, внесено подання від 12 квітня 2018 року № 1079/9282-33-18/20.5.1 про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке оформлено протоколом № 4, задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 , посвідчення № 0042, видане 06 червня 2017 року, та застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця. Також вказаним рішенням ухвалено звернутися до правоохоронних органів із заявою щодо наявності в діях приватного виконавця ОСОБА_2 при здійсненні виконавчого провадження № НОМЕР_1 ознак злочинів, передбачених статтями 365-2 та 382 КК України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5 вищезазначене рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року було введене в дію та припинено діяльність позивача як приватного виконавця виконавчого округу м. Києва.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 за позовом ОСОБА_2 визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року № 4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 червня 2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову скасовано, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке було оформлено протоколом №4, яким задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1, до набрання законної сили рішенням по суті у даній справі. Зупинено дію наказу Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 14 травня 2018 року, яке оформлено протоколом № 4, щодо притягнення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, до набрання законної сили рішенням по суті у даній справі.

При цьому ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «ВТБ Банк» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 закрито.

Відповідачем поновлено діяльність позивача як приватного виконавця та внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру приватних виконавців України 28 листопада 2018 року, що сторонами не заперечувалося.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Судом першої інстанції вірно враховано, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 встановлено протиправність рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 14 травня 2018 року № 4 в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності, а також наказу Міністерства юстиції України від 16 травня 2018 року № 1518/5.

Оскільки протиправність рішення Міністерства юстиції України та утвореної при ньому Дисциплінарної комісії приватних виконавців щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності як приватного виконавця встановлено рішенням адміністративного суду, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що моральна шкода, заподіяна органом державної влади позивачу незаконними рішеннями, підлягає відшкодуванню за рахунок держави незалежно від вини цього органу.

Проаналізувавши встановлені обставини цієї справи, що стосуються порушених життєвих зв`язків позивача, з урахуванням зусиль, яких він змушений був докласти для захисту своїх прав, а також негативних емоцій, яких позивач відчував у зв`язку з прийняттям рішень щодо незаконної припинення його діяльності як приватного виконавця, суд правильно вважав доведеними обставини наявності душевних страждань та завдання йому моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі Міністерства юстиції України на те, що підставою для визнання неправомірним та скасування рішення комісії від 14 травня 2018 року № 4 та наказу міністерства від 16 травня 2018 року № 1518/5 стало не безпідставне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а те, що засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців відбувалося неповноважним складом, не мають правового значення для правильного вирішення справи і спростовують того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки визнання протиправним та скасування рішень відповідача про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця внаслідок порушення органом державної влади передбаченої законом процедури свідчить про те, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Сам по собі факт неправомірного позбавлення права займатися професійною діяльністю рішенням центрального органу виконавчої влади в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій державного органу.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в тому, що у відповідності до вимог статей 23, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями Міністерства юстиції України у видачі наказу від 16 травня 2018 року № 1518/5 та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Так, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до частини третьої, п`ятої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У частині третій статті 12, частині першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі клопотання представника позивача (з визначеним переліком запропонованих питань) ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року було призначено судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 17 листопада 2021 року № 25061/21-61, позивачу спричинені страждання (моральна шкода) у зв`язку з прийняттям рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, яке викладене протоколом № 4 від 14 травня 2018 року в частині застосування до нього як приватного виконавця дисциплінарного стягнення у виді припинення діяльності та прийняттям Міністерством юстиції України наказу від 16 травня 2018 року № 1518/5 «Про припинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 ».

Зазначеним висновком визначено, що орієнтовний еквівалент грошової компенсації позивачу за завдані страждання (моральну шкоду) може складати 27 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи судом, тобто 175 500 грн (6 500,00 грн х 27).

Суд першої інстанції правомірно не поклав в основу оскаржуваного судового рішення вказаний висновок експерта як неналежний доказ щодо розміру завданої позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій відповідача, адже висновок судово-психологічної експертизи в частині визначення грошової компенсації є неповним та неточним, розмір шкоди, встановлений експертом, не є достатньо чітким та викликає сумніви, так як не місить конкретного визначення суми, яка підлягає до відшкодування, а викладений експертом як «орієнтовний» та такий, що «може складати», тобто ґрунтується на припущеннях.

За правилами статті 103 ЦПК України у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом, а учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Положеннями частини першої статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Незважаючи на те, що наявний в матеріалах справи висновок експерта був визнаний судом неповним та неясним, клопотань від учасників справи про призначення саме додаткової експертизи, а не повторної до суду не надходило, а в силу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі самостійно вирішувати зазначене питання.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Зважаючи на глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних рішень Міністерства юстиції України як центрального органу виконавчої влади, тривалості моральних страждань ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для відновлення свого права на зайняття діяльністю приватного виконавця, доведення своїх вимог в суді та оскарження неправомірних рішень відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 3 000,00 грн, що є достатньо для відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, колегія суддів, в контексті установлених обставин справи та виходячи із засад виваженості та справедливості, вважає, що стягнутий розмір моральної шкоди є розумним та пропорційним глибині душевних страждань потерпілого, а також зважаючи на те, що позивач пережив емоційний стрес, витрачав час та зусилля, які були необхідні для відновлення своїх професійних прав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача суму компенсації моральної шкоди у замалому розмірі, який не є достатньою сумою для відновлення його немайнових права з огляду на те, що протягом семи місяців позивач не мав можливості отримувати доходи від виключного виду діяльності, був змушений нести додаткові витрати і переживати моральні страждання, суперечить обставинам справи, встановленим судом. Розмір стягнутої судом моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є пропорційним та відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнав ОСОБА_1 у результаті видання Міністерством юстиції України наказу із порушенням встановленої процедури розгляду питання припинення діяльності приватного виконавця.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем не доведено, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду саме у розмірі 175 500,00 грн, виходячи з кратності мінімальних заробітних плат у місячному розмірі.

У постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Посилання позивача про зволікання Міністерства юстиції України у виконанні судового рішення від 19 вересня 2018 року у справі № 826/8311/18 про вжиття заходів забезпечення позову, на переконання колегії суддів, не впливають на розмір відшкодування немайнової шкоди з огляду на те, що вказані дії/бездіяльність органу виконавчої влади не були визнані у встановленому законом порядку такими, що не відповідають вимогам закону чи іншого нормативного акта, а предметом судового розгляду у адміністративній справі № 826/8311/18 були тільки рішення Міністерства юстиції України та утвореної при ньому Дисциплінарної комісії приватних виконавців щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення його професійної діяльності.

Отже, аргументація обох апеляційних скарг не спростовує правильність висновків суду першої інстанції і не дає підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Слід також відмітити, що суд першої інстанції при вирішенні порядку відшкодування шкоди врахував, що моральна шкода у визначеному розмірі 3 000,00 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторін.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладених в апеляційних скаргах, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі новий розподіл судових витрат не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній