Справа № 464/5006/22 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/681/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року у справі за позовом заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування до бюджету шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (злочином),-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2022 року заступник керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування до бюджету шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (злочином), у якому просив стягнути з відповідачки в користь держави шкоду в розмірі 77 580,50 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року позов заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування до бюджету шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (злочином), - залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржили заступник керівника Львівської обласної прокуратури та Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі заступник керівника Львівської обласної прокуратури покликається на те, що представником відповідача порушено норми вимог ЦПК України, а саме надано заперечення поза межами строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, а також без скерування та надання відповідних примірників представникам позивача, про що в свою чергу зазначалося представниками позивача в судовому засіданні, що не було взято до уваги судом.

Також зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 91 ЦПК України, оскільки 23 січня 2023 судом відмовлено в задоволенні клопотання щодо допиту свідка ОСОБА_2 , а 26 січня 2023 - задоволено таке клопотання.

Окрім цього, вказує, що поданий представником відповідача як доказ

«ЕПИКРИЗ из истории болезни N08755/11», є неналежним та недопустимим доказом, оскільки поданий всупереч нормам ЦПК України, а саме поданий 09 лютого 2023 в судовому засіданні, вже під час дослідження доказів у справі, не був скерований сторонам, та не завірений у встановленому чинним законодавством порядку.

Не погоджується в апеляційній скарзі щодо доводів суду першої інстанції щодо необізнаності відповідача про наявність у її власності частини квартири, з огляду на те, що ОСОБА_1 , уклавши 04 серпня 2018 року довіреність, якою уповноважила свою сестру подавати та підписувати заяви про реєстрацію прав на нерухоме майно від її імені, достовірно знала про зміну обставин, які впливають на призначення такої грошової допомоги, однак не повідомляла Сихівський відділ соціального захисту, і що півроку подавала відомості щодо відсутності у її власності частини квартири.

Зазначає, що вказана довіреність досліджувалась судом, однак не взята до уваги.

Звертає увагу суду, що з метою вжиття заходів щодо стягнення надміру виплачених коштів, Сихівським відділом соціального захисту тричі надсилались ОСОБА_1 повідомлення про повернення коштів в сумі 77 580,50 грн., однак вказані вище повідомлення відповідачкою залишені без виконання, сума надмірно нарахованих та виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, останньою не сплачена.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради покликається на те, що всупереч нормам процесуального законодавства, представником відповідача надано заперечення поза межами строку визначеного в ухвалі про відкриття провадження, та не було скеровано відзив на позовну заяву одному із позивачів, а саме Сихівському відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про що в свою чергу зазначалось представниками позивача в судовому засіданні, та не було взято до уваги судом.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального кодексу, котрим передбачено, що виклик свідка здійснюється за заявою сторони до першого судового засідання у справі. Проте, в даному випадку була відмова в задоволенні такого клопотання 23 січня 2023, а згодом ухвалою від 26 січня 2023 - задоволено.

Також зазначає, що представником відповідача в судовому засіданні подано клопотання про долучення доказів, копії яких не скеровувалися сторонам та які подані до суду не були жодним чином завірені.

Наголошує, що в судовому засіданні 09 лютого 2023 представником відповідача і додано доказ «ЄПИКРИЗ из истории болезни Ne8755/11», котрий також не був скерований сторонам, не завірений у встановлений законодавством порядку, та складений недержавною мовою, а також без перекладу належним чином.

Вважає, що наявні всі підстави для стягнення коштів державної допомоги, виплачених надміру в порядку цивільного судочинства, з огляду на те, що відповідач погодився із ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 04.04.2022, та вона не оскаржувалася.

Звертає увагу, що черговим доказом, що спростовує необізнаність відповідачки, є копія Довіреності від 04 серпня 2018, укладеної у місті Дніпро та посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Шульдіною Т.В. Таким чином, при поданні та підписанні своїх заяв ОСОБА_1 чітко знала, і кожного разу подавала відомості щодо відсутності на праві власності житла та обов?язку повідомляти про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

11 квітня 2023 року до Львівського апеляційного суду на апеляційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 27 червня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що, ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 06 квітня 2015 № «Про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції» перебувала в статусі особи, яка перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Львів.

З 09 червня 2015 відповідачці призначено і виплачена щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг на шість місяців, а саме: за період з 09 квітня 2015 по 08 жовтня 2015 на суму 6 620,49 гривень, з 25 березня 2016 по 14 серпня 2016 на суму 4134,84 гривень; за період з 15 серпня 2016 по 31 січня 2017 на суму 12261,94 гривень; за період з 01 лютого 2017 по 31 липня 2017 на суму 13260,00 гривень; за період з 10 серпня 2017 по 22 січня 2018 на суму 11976,78 гривень; за період з 23 січня 2018 по 22 липня 2018 на суму 14674,45 гривень; за період з 23 липня 2018 по 22 січень 2018 на суму 14652,00 гривень., а загалом 77580,50 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, суд виходив з тих підстав, що відсутній факт зловживання при отриманні грошової допомоги з боку ОСОБА_1 (яка не знала і не могла дізнатись про наявність частини квартири), її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних, з огляду на те, що відповідачка надавала саме ту інформацію, яка була їй відома.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01 жовтня 2014 року, визначено механізм надання відповідної щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у редакції Порядку на час виникнення спірних правовідносин, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Суми грошової допомоги, виплачені надміру, внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу.

У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Пунктом 12 Порядку передбачено підстави припинення виплати грошової допомоги з наступного місяця у разі: виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Водночас частиною першою статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, закон встановлює два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі N495/6560/15-ц та у постанові від 28 січня 2019 року, у справі N 536/486/17.

В результаті проведеної позивачем лише у 2018 році перевірки встановлено, що у відповідача при зверненні за державною допомогою у власності наявна частина жилої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи приведені правові норми, наявність у відповідача як отримувача спірної допомоги у власності частини житлового приміщення виключає грошову допомогу, тоді як така була призначена і виплачена ОСОБА_1 у період з 2015 по 2018 роки.

Разом з тим, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги доводи відповідачки про те, що вона при зверненні до позивача у 2015 році не знала про наявність у її власності частини житлового приміщення.

Як вбачається зі копії свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 1994 року, квартира АДРЕСА_2 , приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» у спільну сумісну власність: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

На час приватизації вказаної квартири відповідачці виповнилось 11 років, вона і її сестра ОСОБА_2 були неповнолітніми, всі необхідні дії вчинялись її матір`ю, вона в силу свого віку не була обізнана щодо наявності у неї частки у квартирі.

Як доказ необізнаності відповідачки про наявність у її власності частини квартири вказують показання свідка ОСОБА_2 , котра під присягою показала в судовому засіданні, що відповідач по справі, її сестра, після закінчення школи виїхала у Крим, де одружилась і проживала до часу окупації. Наполягає, що їх мати завжди казала, що квартира належить тільки їй, жодних документів через тяжке психічне захворювання нікому не показували. Після смерті матері у 2017 році вона знайшла документи на квартиру, котрі не були зареєстровані у державному реєстрі речових прав. Вона особисто займалась як оформленням, так і всією документацією на квартиру, при цьому, її сестра відразу після смерті матері відмовилась від спадкування на квартиру в її користь. У 2018 році у нотаріуса для спадкування і подальшого відчуження визначили частки на квартиру, оскільки з`ясувалось у приватизації приймали участь всі члени сім`ї, в подальшому всі дії, в тому числі з внесенням інформації про нерухомість в державний реєстр, вона здійснювала по довіреності від відповідача. Ствердила, що ні вона, ні батько, ні відповідач не знали про те, що вони приймали участь у приватизації квартири. Оскільки хворою матір`ю протягом тривалого часу опікувалась лише вона, тому були відсутні спори щодо спадкування.

З копії епікризу з історії хвороби матері відповідача вбачається діагноз ОСОБА_4 , 1954 р.н., - органічний маячний (шизоподібний) розлад.

З листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М. вбачається, що відповідачка 17 жовтня 2017 відмовилась від прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , 1954 р.н. (а.с.155)

З довідки, виданої 07 листопада 2017 Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємицею майна, яке належить померлій ОСОБА_4 , 1954 р.н. (а.с.153)

Крім того, доказом необізнаності і неможливості дізнатись про наявність у власності відповідача частини квартири є копія відповіді КП «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» від 19 квітня 2018, з якого вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано (а.с.154).

Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.

У справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року, "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня2002 року, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" від 08 квітня 2008 року, "Москаль проти Польщі" від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року та "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року).

Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Колегія суддів виходить з розуміння того, що добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши відсутність недобросовісності дій отримувача; виходячи із необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, - колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплачених коштів.

Доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованого висновку суду першої інстанції відносно того, що зі змісту спірних правовідносин вбачається, що відсутня така обов`язкова ознака для повернення коштів, як недобросовісність з боку відповідача у набутті спірних коштів, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Апеляційні скарги не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури та Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської радизалишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.