Справа № 464/729/23 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2335/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 (ЛК АТП №1), третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ЛК АТП №1 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 32868,40 грн. та моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Мотивувала позов тим, що 12.10.2022 року приблизно о 10:10 год. вона здійснила посадку у салон автобуса марки «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який здійснював рух по маршруту № 18, який належить відповідачу, та їхала в центральну частину м. Львова. Під час проїзду у вказаному автобусі, під час зупинки автобуса на вул. Стрийській у м. Львові, вона встала з місця, щоб пересісти на інше в салоні даного автобуса, взялася за поручні руками і в цей момент автобус різко зрушив з місця, внаслідок чого вона не втрималась, впала та травмувалась. В подальшому одна з пасажирів викликала швидку допомогу, інші просили водія зупинитися, однак автобус проїхав ще дві громадські зупинки та на зупинці громадського транспорту, що по вул. Шота Руставелі, її винесли з автобуса пасажири, тому що вона не могла рухатися, звідки її госпіталізувала швидка медична допомога та доставила в НД ВП «Лікарня Святого Луки». В лікарні вона оглядалась черговим лікарем, рентгенологічно обстежена та госпіталізована на стаціонарне лікування в травматологічне відділення. Їй встановлено діагноз перелом міжвертлюжного відділу стегнової кістки, закритий відламковий черезвертлюговий переломом лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків.

13 жовтня 2022 року позивачу проведено оперативне втручання в об`ємі: ЗР БІОС лівої стегнової кістки конструкцією PFNa, 18.10.2022 виписана з травматологічного відділення та скерована для подальшого лікування в умовах реабілітаційного відділення, де позивач проходила реабілітацію до 02.11.2022.

Вказувала, що відносно водія ОСОБА_2 внесено відомості до ЄРДР за № 0001610 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а вона визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 108/2022 від 09.11.2022 встановлено, що при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено синець лівого стегна; також згідно наданих медичних документів гр. ОСОБА_1 лікарями КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» ВП «Лікарня Святого Луки» діагностовано: «Закритий перелом міжвертлюжного відділу лівої стегнової кістки». Дана травма утворилась внаслідок контакту з тупим предметом або при падінні на такий, котрим могли бути частини кузова автомобіля, не виключено, під час дорожньо-транспортної пригоди 12.10.2022року, та відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за критерієм тривалого розладу здоров`я.

30 листопада 2022 року слідчим ВРЗСТ СВ ЛРУП ГУ НП у Львівській області дане кримінальне провадження було закрите на підставі ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку відсутністю в діях водія автобуса ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вказана постанова оскаржена в апеляційному порядку. У зв`язку з цим нею понесено витрати на проведення медичних процедур в сумі 32868,40 грн., які просила стягнути з відповідача. Крім цього, позивач перенесла непомірний стрес в момент падіння та отримання травми ноги, страждання, пов`язаних із необхідністю тривалого стаціонарного лікування, втрати психологічної рівноваги внаслідок порушення сталого побуту, оскільки отримані тілесні ушкодження призвели до вимушеної зміни сталого способу життя, призвело до незручностей внаслідок необхідності регулярних спостережень у лікаря, також в результаті травм, отриманих нею під час дорожньо-транспортної пригоди в неї порушено нормальне функціонування лівої ноги, внаслідок чого утруднене пересування, що потребує сторонньої допомоги для пересування. Завдану позивачу моральну шкоду оцінює у розмірі 200 000 грн., які просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 (ЛК АТП №1) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 32096 (тридцять дві тисячі дев`яносто шість) гривень 47 коп.

Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 (ЛК АТП №1) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що водієм ЛК АТП №1 допущено порушення Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту. Доказів того, що автобус різко рушив з місця в матеріалах справи немає.

Заначає, що відсутні підстави для покладення на ЛКП АТП №1 відповідальності за заподіяння шкоди через відсутність однієї з обов`язкових умов для покладення відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, а саме відсутність протиправної поведінки як заподіювача шкоди у спірних правовідносинах.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахувавши обставини та норми матеріального права, дійшов висновку, що відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести відповідальність за шкоду, в тому числі й моральну, завдану таким джерелом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 12.10.2022року приблизно о 10:10 год. позивач здійснила посадку у салон автобуса марки «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який здійснював рух по маршруту № 18. Водієм вказаного автобуса був ОСОБА_2 , який перебуває в трудових відносинах із відповідачем - ЛК АТП №1.

З пояснень позивача вбачається, що під час проїзду у вказаному автобусі, під час зупинки автобуса на вул. Стрийській у м. Львові, вона встала з місця, щоб пересісти на інше в салоні даного автобуса, взялася за поручні руками і в цей момент автобус різко зрушив з місця, внаслідок чого вона не втрималась, впала та травмувалась.

Позивач 12.10.2022 року доставлена швидкою медичною допомогою і госпіталізована в НД ВП «Лікарня Святого Луки». Позивачу встановлено діагноз перелом міжвертлюжного відділу стегнової кістки, З/відламковий черезвертлюговий переломом лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків, наступного дня 13.10.2022 позивачу проведено оперативне втручання в об`ємі: ЗР БІОС лівої стегнової кістки конструкцією PFNa, 18.10.2022 виписана з травматологічного відділення та скерована для подальшого лікування в умовах реабілітаційного відділення де проходила реабілітацію до 02.11.2022. Отже, внаслідок отриманих травм позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» у період часу: з 12.10.2022 по 18.10.2022 та з 18.10.2022 по 02.11.2022, що підтверджується виписками із медичної стаціонарного хворого № 63158 та № 64655.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 108/2022 від 09.11.2022, при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено синець лівого стегна; також згідно наданих медичних документів гр. ОСОБА_1 лікарями КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» ВП «Лікарня Святого Луки» діагностовано: «Закритий перелом міжвертлюжного відділу лівої стегнової кістки». Дана травма утворилась внаслідок контакту з тупим предметом або при падінні на такий, котрим могли бути частини кузова автомобіля, не виключено, під час дорожньо-транспортної пригоди 12.10.2022, та відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Встановлено, що до ЄРДР за № 0001610 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а позивач визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні.

30 листопада 2022 року слідчим ВРЗСТ СВ ЛРУП ГУ НП у Львівській області дане кримінальне провадження було закрите на підставі ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку відсутністю в діях водія автобуса ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вказана постанова оскаржена і скасована.

З постанови про закриття кримінального провадження від 26 червня 2023 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001610 від 13.10.2022 закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту гл.82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2018 року № 534/872/16-ц.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Однак, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непоборна сила та умисел потерпілого.

Доводи апеляційної скарги про відсутності вини водія у спричиненні тілесних ушкоджень позивачу суд не приймає та вважає, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до ст.1187 ЦК України відповідальність наступає і без вини водія.

З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача в користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 32096,47 грн.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, можливість їх відновлення, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

За приписами ч.2. ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

При визначенні розміру морального відшкодування суд першої інстанції, власне, й врахував всі обставини справи, а тому дійшов законного і обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О