Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 227/5018/21

провадження № 61-2216св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - Новодонецька селищна рада Краматорського району Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дерев`янченко Ярослав Юрійович, на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Агєєва О. В., Корчистої О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Новодонецька селищна рада Краматорського району Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради, третя особа - Новодонецька селищна рада Краматорського району Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначила, що вона на день смерті своєї матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові, постійно проживали разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина у виді 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлій на праві приватної власності.

На цей час після померлої ОСОБА_2 інших спадкоємців немає.

У 2021 році з метою оформлення права власності на фактично прийняту спадщину за померлою матір`ю позивач звернулася до Четвертої харківської міської державної нотаріальної контори, однак постановою нотаріуса Четвертої харківської міської державної нотаріальної контори Нікуліної О. М. від 04 лютого 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропущення строку звернення із заявою про прийняття спадщини.

У зв'язку із викладеним позивач просила суд встановити факт постійного проживання її спільно з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , із лютого 2015 року і до часу відкриття спадщини -ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири, загальною площею 44,9 кв. м, житловою площею 30 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 06 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими судом доказами доведено, що позивач, яка є донькою померлої, тобто спадкоємцем за законом, постійно проживала разом зі спадкодавцем до дня її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 06 жовтня 2022 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Новодонецька селищна рада Краматорського району Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні довідки житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу або відповідного органу місцевого самоврядування про те, що ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_2 проживали разом.

При цьому саме по собі здійснення ОСОБА_1 догляду за ОСОБА_2 та організація її поховання не свідчать про прийняття спадщини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дерев`янченко Я. Ю., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Скаржник зазначає, що апеляційним судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18);

від 01 серпня 2018 року у справі № 212/9157/15-ц (провадження

№ 61-10998св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), а саме без врахування статей 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Скаржник вказує, що часом виникнення спірних правовідносин щодо спадкування 1/3 частки квартири є саме момент винесення нотаріусом Четвертої харківської міської державної нотаріальної контори постанови від 04 лютого 2021 року, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . У вчиненні нотаріальної дії відмовлено у зв`язку із тим, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк та не була зареєстрована разом зі спадкодавцем, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину.

Зазначені спірні правовідносини виникли 04 лютого 2021 року, станом на цю дату приписи пунктів 3.21, 3.22 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України містили таку редакцію: спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

У цьому випадку апеляційний суд помилково застосував норму підзаконного акта у редакції, відмінній від дати виникнення спірних правовідносин.

Із урахуванням застосування апеляційним судом нечинної редакції пункту 3.22 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, хибним є висновок про те, що до суду не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що позивач дійсно постійно проживала разом із ОСОБА_2 на момент смерті останньої.

Таким чином, апеляційний суд безпідставно, не посилаючись на жодну правову норму та взагалі не згадуючи за текстом оскаржуваної постанови, зробив помилковий висновок щодо відсутності доказів та показів свідків, які були досліджені у суді першої інстанції.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 227/5018/21 із Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Справа № 227/5018/21 надійшла до Верховного Суду у квітні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 9).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 8).

Зі свідоцтва на право власності на житло від 19 травня 2004 року та витягу із реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 та члени його родини: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 13, 14).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 25 березня 2014 року та від 28 вересня 2021 року ОСОБА_1 прийняла спадщину у вигляді 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 15, 20).

Із паспорту серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 11).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 14 липня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1

(т. 1 а. с. 23-25).

Із договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 27, 28).

Постановою нотаріуса Четвертої харківської міської державної нотаріальної контори від 04 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_2 . У вчиненні нотаріальної дії відмовлено у зв`язку із тим, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк та не була зареєстрована разом зі спадкодавцем, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину (т. 1 а. с. 29).

Відповідно до договору замовлення № 639/б на організацію та проведення поховання ОСОБА_7 , згідно із яким замовником послуг є ОСОБА_1 , транспортний засіб та предмети похоронної належності замовлено за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 31).

Згідно із актом від 17 лютого 2021 року, який складений від імені сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 проживала однією сім`єю зі своєю матір`ю ОСОБА_2 з лютого 2015 року до дня смерті останньої, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 34).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно із пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час її смерті.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів встановив, що ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем першої черги, постійно проживала зі спадкодавцем на момент її смерті.

Позивачем до суду надано акт від 17 лютого 2021 року, який складений від імені сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 згідно із яким сусіди вказували про те, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю зі своєю матір`ю ОСОБА_2 із лютого 2015 року до дня смерті останньої, за адресою: АДРЕСА_1 . Похованням ОСОБА_2 в 2015 році також займалася позивач, про що свідчить договір замовлення на організацію та проведення поховання № 639/б.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині встановлення факту, що має юридичне значення.

Апеляційний суд, зробивши висновок, що позивач не довела факт її проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, переоцінив докази, які належним чином були оцінені судом першої інстанції, у зв`язку із чим помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

З огляду на зазначене постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що апеляційним судом скасовано рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дерев`янченко Ярослав Юрійович, задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року скасувати.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 06 лютого 2022 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. А. Стрільчук