Справа №461/2570/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Радченко В.Є.

секретар судового засідання Пахолко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного

позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП:

НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея

Банк» (, адреса: 79008 , м.Львів, вул.Валова,11) про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

10.04.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного

товариства «Ідея Банк», у якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Ідея банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно сплаченої плати за кредитне обслуговування згідно кредитного договору №Р.25.106.176998 від 14.01.2014 в сумі 23250 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.01.2014 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№P25.106.176998 від 14.01.2014 року, згідно п. 1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 50000,00 грн. Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,5500% щомісячно від початкової суми кредиту. Пунктом 6.1. кредитного договору № P25.106.176998 від 14.01.2014 року визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмiр плати за обслуговування кредитної заборгованості. Загалом Позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № P25.106.176998 від 14.01.2014 року, в сумі 23 250 грн. 00 коп. Позивач вважає, що п. 1.5. Кредитного договорy №P25.106.176998 від 14.01.2014 року є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитноi заборгованості в сумі 23 250 грн. 00 коп. підлягає поверненню.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11.04.2023 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Належним чином були

повідомленні про день, час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений

про день, час та місце розгляду справи.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності

учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 14.01.2014 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №P25.106.176998 від 14.01.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, згідно пункту 1.1 кредитного договору банк надає

позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 50000,00 грн.

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, за обслуговування кредиту Банком Позичальник

сплачує плату за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,5500% щомісячно від початкової суми кредиту. Відповідно до пункту 6.1. кредитного договору визначено графік щомісячних внесків за

кредитним договором та визначено розмiр плати за обслуговування кредитної заборгованості. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним,

якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,

встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним

має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав

споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється

встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у

редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема

положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу

добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на

користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття

платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції:

«Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не

суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав

споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою

встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживчекредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1, та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління НБУ постановою № 49 від 08

червня 2017 року затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для

споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі -

Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила

чинність, постанову Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил

надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість

кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум

погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку,

включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8

Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим

кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та

інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків)

та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням,обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗаконуУкраїни «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо

встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та

одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному

виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути

поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність

надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо

надання такої інформації.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче

кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу

споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором

про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його

заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків

(за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим

договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати

таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання

якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий

кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови

договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами,

встановленими цим Законом, є нікчемними. З врахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може

включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу

на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом

України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про

стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно

до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче

кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі

№ 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19

(провадження № 14-44цс21) зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного

після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року),

щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на

місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12

Закону України «Про споживче кредитування». Отже, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено

плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися

той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин

та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню

підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан

кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

Отже пункти 1.4., 6.1. Кредитного договору, укладеного мiж Акцiонерним

товариством «Ідея банк» та ОСОБА_1 є нікчемними, а

перераховані кошти на його виконання підлягають стягненню на користь позивача.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без

достатнiх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання

чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи

збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявностi трьох

умов: а) набуття або збереження майна, 6) набуття або збереження за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень

закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11

ЦК України). За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є

майно, набуте особою або, збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без

достатньої правової підстави. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є

зокрема, речі, у тому числі гроші.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини до статті 11 частини

першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини

першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку

про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою

підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212

ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення зобов`язальних

(договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає

поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки

безпідставності такого виконання.

Нікчемність пункту 1.4. кредитного договору свідчить про відсутність підстави

нарахування та отримання банком плати за обслуговування кредиту Банком, як наслідок

обумовлює необхідність повернення позивачу суми стягнутих з нею коштів за

обслуговування кредиту банком, передбачених пункту 1.4. та 1.6. кредитного договору.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно

розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,

покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на

позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру

задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення,

звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб,

які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина

компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1

вільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. За подання позовної заяви

повинен бути сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Таким чином, оскільки позовну заяву

задоволено, з АТ «Ідея Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі

1073,60 грн., що відповідає вимогам ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору

та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну

правничу допомогу. Стаття 137 ЦПК України закріплює наступні положення:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків

надання правничої допомоги за рахунок держави.

- за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають

розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових

витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за

представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до

її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з

умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу

наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною

стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для

надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої

допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат

учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених

ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення

справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є

формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів

правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата),

підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в

договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються

складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні

обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений

лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у

правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з

урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його

витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права,

встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої

сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у

порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських

витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього

розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії

застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41

Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде

доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим

(рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява№ 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від

28.11.2002р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката,

можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами

норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних

послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість

оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів

статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і

складність справи тощо. До матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 28 червня 2022

року укладений між адвокатським об`єднанням «Шпунт і Партнери» та

ОСОБА_1 ; акт виконаних робіт (надання послуг) №6 від 03.04.2023 року; ордер на надання

правничої (правової) допомоги; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю

№900. Актом виконаних робіт (надання послуг) №6 підтверджено, що Адвокатське об`єднання

«Шпунт і Партнери» в особі керуючого партнера Качмара Івана Остаповича було надано наступні

послуги, згідно договору про надання правової допомоги від 28.06.2022 року: попередня

консультація, підготовка, укладення договору про надання правової допомоги (1 година);

підготовка та скерування вимоги про повернення коштів (1 година); зібрання та вивчення

матеріалів, необхідних для підготовки позовної заяви, їх копіювання та аналіз (2 години); вивчення

матеріалів судової практики у аналогічних справах (2 години); підготовка позовної заяви,

попереднього розрахунку суми судових витрат (4 години); формування позовної заяви, її

копіювання з додатками для всіх учасників справи та скерування до Галицького районного суду

м.Львова (2 години). Згідно даного акту вартість адвокатської допомоги наданої замовнику розраховується із

розрахунку 1000 грн. за кожну годину затраченого часу виконавцем. Загальна вартість наданих послуг становить 12000 грн. Сторони претензій одна до одної не мають.

Суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, не є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час. Такі витрати належним чином документально підтверджені.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263 -265, 280-282, 351-355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (,адреса: 79008 , м.Львів, вул.Валова,11) про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, адреса:79008 ,м.Львів, вул.Валова,11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса:

АДРЕСА_1 ) безпідставно сплаченої плати закредитне

обслуговування згідно кредитного договору №Р.25.106.176998 від 14.01.2014 в сумі 23250 грн. 00коп.Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, адреса: 79008 ,

м.Львів, вул.Валова,11) на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (одна тисячасімдесят три гривні шістдесят копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, адреса: 79008 ,м.Львів, вул.Валова,11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрат на правову допомогу в розмірі 12 000 грн.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками

справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного

судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційноїскарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду

апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Радченко В.Є.