КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/4463/23 Головуючий у 1 інстанції: Тиха О.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що від 15.07.2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.11.2015 шлюб між сторонами було розірвано.

Вказувала, що на сьогоднішній день відповідач проживає окремо, діти від 03.05.2022 року проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку аліменти не сплачує, працездатний, іншої матеріальної допомоги не надає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 06.04.2023 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що судом не надано оцінку тим обставинам, що від 2014 року, тобто, коли доньці ОСОБА_5 було лише 4 роки, відповідач самостійно її виховував та утримував, а позивачка самоусунулась від виконання своїх обов`язків по відношенню до дитини. Дані обставини підтверджено рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року у справі №756/10832/15-ц, яким визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Вказане рішення є чинним, і встановлене ним місце проживання ОСОБА_3 не змінилося.

Що ж стосується перебування доньки за кордоном з матір`ю, то дана обставина не свідчить про зміну місця проживання дитини.

Умовою для отримання безкоштовного житла на території Великої Британії є те, що з дітьми у спонсора обов`язково повинен мешкати один із батьків чи опікун (на підтвердження відомості із сайту https://www.enableme.com.ua/ua/article/organizacii-so-nadaut-dopomogu-ukrainskim-bizencam-u-vеlіkоbгitanii-u-2023-rосі-9715).

Виїзд ОСОБА_3 за кордон відбувся після початку повномасштабного вторгнення рф до України, з метою безпеки дитини.

Враховуючи встановлені в Україні обмеження перетину кордону для чоловіків, відповідач не мав можливості вивезти доньку за межі України та в подальшому проживати там разом з нею. Тому після тривалих умовлянь відповідача позивачка погодилась вивезти доньку за кордон до зміни безпекової ситуації в Україні, але за умови, що утримувати її, як і раніше, буде батько.

При розгляді справи судом відповідач пояснив, що його донька перебуває за кордоном тимчасово і має намір повернутися до України та проживати з батьком, а не з матір`ю, з якою у ОСОБА_5 постійно виникають конфлікти і непорозуміння.

Проте, дані обставини і докази не були враховані при винесенні оскаржуваного рішення.

Разом з цим, враховуючи, що місце проживання доньки визначено судом з батьком, її перебування за кордоном є вимушеним тимчасовим заходом, і донька має намір після повернення до України продовжити проживати з батьком, суд першої інстанції не мав підстав стягувати з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки до її повноліття.

Також, судом не враховано, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01.10.2018 року в справі № 756/14659/17 є чинним, за яким саме ОСОБА_2 має сплачувати на користь ОСОБА_1 кошти на утримання доньки - ОСОБА_3 - у розмірі 1/6 від усіх видів доходу заробітку (але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) до досягнення дитиною повноліття.

Вказаним рішенням встановлено розмір та період стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , а також визначено, що обов`язок по сплаті аліментів на утримання доньки покладено саме на ОСОБА_2 .

Отже, на момент прийняття судом оскаржуваного рішення у справі №756/4463/23, є чинним інше судове рішення у справі № 756/14659/17, ухвалене щодо тих же сторін ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), та про той самий предмет (стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 ).

При цьому, за відсутності доказів припинення в судовому порядку обов`язку ОСОБА_2 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки, суд першої інстанції не мав правових підстав ігнорувати чинне судове рішення, та встановлювати відмінний від визначеного цим рішенням спосіб і порядок стягнення аліментів.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив на підставі належних і допустимих доказів, чи дійсно при зверненні позивача до суду існували обставини, які свідчили про порушення прав дітей на утримання та необхідність їх захисту судом.

Відтак, суд повинен встановити, чи були порушені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Підставою для звернення до суду з позовом ОСОБА_2 зазначає відмову відповідача в добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дітей.

Разом з чим, відповідач пояснив, що протягом всього періоду тимчасового перебування ОСОБА_3 за кордоном, він систематично сплачував на карткові рахунки доньки та позивачки кошти на утримання, загальна сума яких за період від 01.03.2022 року до 18.04.2023 року становила 45 172 грн. 38 коп. До того ж, відповідач постійно пересилав дітям взуття, одяг, подарунки на свята, продукти харчування.

На підтвердження даних обставин відповідачем долучено до матеріалів справи наступні докази: виписку по картці/рахунку ОСОБА_1 від 17.04.2023 року, та фотокопії посилок.

Ці докази повністю спростовували доводи позивача про відмову відповідача в добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дітей, але не були враховані судом при винесенні оскаржуваного рішення.

Тому висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, підтвердженим доказами.

Також відповідач подавав до суду клопотання про виклик позивача до суду для надання особистих пояснень, коли саме і яким чином вона зверталась до відповідача щодо аліментів.

Вказує, що суд в оскаржуваному рішенні прийшов до помилкового висновку про те, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання обов`язку утримувати дітей.

Роблячи такий висновок, суд не надав оцінку доводам відповідача про те, що у серпні 2020 року між ним та позивачкою було досягнуто наступну домовленість про утримання спільних дітей: - відповідач повністю утримує доньку ОСОБА_5 , яка проживає з батьком;

- позивач повністю утримує сина ОСОБА_6 , який проживає з матір`ю.

Для реалізації вказаних домовленостей відповідач звернувся до Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва та Бориспільського міськрайонного відділу ДВС Київської області із заявами про повернення без подальшого виконання виконавчих документів Оболонського районного суду по справі №2/756/2028/16 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 (в подальшому 1/6) частини від всіх видів доходів.

Сам по собі факт тимчасового проживання позивача з дітьми не є достатньою підставою для того, щоб ігнорувати наявність чинного судового рішення, винесеного в іншій справі, де аліменти на утримання доньки мають стягуватися саме з ОСОБА_2 , а також не брати до уваги тимчасовий характер спільного проживання позивача та доньки ОСОБА_5 , яка за рішенням суду та своїм бажанням має намір після повернення до України проживати з батьком.

Проте, жодного мотиву неврахування даних обставин в оскаржуваному рішенні не наведено, що свідчить про його необґрунтованість.

В порушення ч.4 ст.265 ЦПК України в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів відхилення аргументів відповідача і наданих ним доказів, які свідчили про те, що у нього складне фінансове становище через невисокий розмір доходу та потребу в утриманні матері, яка є особою з інвалідністю (порушення опорно-рухового апарату).

Дані обставини, які згідно статті 182 СК України, враховуються судом при визначенні розміру аліментів, взагалі були проігноровані судом, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім того, враховуючи наявний перетин справ пов`язаних зі сплатою позивачем та відповідачем аліментів, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, де суд не з`ясовував, чи бажають сторони укласти мирову угоду, провести позасудове врегулювання спору шляхом медіації.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції з урахуванням закріплених ч. 9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання обов`язку утримувати дітей, беручи до уваги, що відповідачем не спростовано доводів, зазначених у позові, не надано доказів неможливості сплачувати аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі, визначеному позивачем, вважав, що позов підлягає задоволенню, і з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено, що від 15.07.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії

НОМЕР_1 від 08.08.2009, та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 01.04.2023 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.11.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, а також визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з відповідачем.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подачі позову до суду 28.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Встановлено, що 13.04.2016 року Оболонським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2/756/2028/16, на підставі кого було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3.

25.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документа, виданого на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 .

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чеграхчі Д.І. повернуто виконавчий лист №2/756/2028/16 стягувачу, на підставі п.1 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 pоку), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 pоку 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду.

За приписами ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 2 статті 183 СК України передбачено, що, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, що від 03.05.2022 року неповнолітні діти проживають разом з позивачем в Об`єднаному Королівстві Великобританія, що не заперечується відповідачем та підтверджуєтся матеріалами справи, а отже позивач, як особа, з якою проживають діти, має право на звернення з до суду з даним позовом.

Суд вірно не прийняв до уваги твердження відповідача в обгрунтування заперечень проти позову про те, що позивачка, перебуваючи за кордоном, отримує матеріальну допомогу, оскільки вони не підтверджені жодними об`єктивними доказами та не нівелюють обов`язку батьків утримувати дітей.

Виходячи з наведеного та з урахуванням закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання обов`язку утримувати дітей, беручи до уваги, що відповідачем не спростовано доводів, зазначених у позові, не надано доказів неможливості сплачувати аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі, визначеному позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов підлягає задоволенню, і з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: