КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/739/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Придувалова Василя Вадимовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який мотивував тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року в справі №755/2051/20 було задоволено його позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору оренди недійсним та виселення, яким визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_4 з квартири; стягнуто судовий збір. Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, а тому набрало законної сили.

Позивач зазначає, що вказаний договір оренди був укладений відповідачем ОСОБА_6 без домовленості з ним (позивачем) та його згоди. Крім того, він не мав доступу до квартири, ключів.

Проте, позивач вказував, що ОСОБА_4 продовжує проживати в спірній квартирі на підставі договорів оренди від 19 січня 2019 року, 20 грудня 2019 року та 21 грудня 2020 року укладених вже з іншим відповідачем ОСОБА_7 та все одно в супереч його інтересам та правам.

Оскільки дії відповідачів щодо здачі його (позивача) частки квартири в оренду призвели до позбавлення його права користування належною йому власністю, звернення до відповідачів щодо припинення неправомірних дій, звернення до правоохоронних органів, він вимушений звернутись до суду з даним позовом. Отримання відповідачами прибутку від здачі належної йому частки квартири без його згоди та позбавлення права користування є підставою для відшкодування відповідачами завданої йому матеріальної та моральної шкоди.

Матеріальну шкоду позивач обґрунтовував наступним: за договором оренди від 04 березня 2018 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , строк його дії до 07 вересня 2018 року; розмір щомісячної орендної плати - 7 000 грн. Оскільки він (позивач) є власником 1/2 частини квартири, він мав отримувати дохід у розмірі 3 500 грн, щомісячно з 04 березня 2018 року та фактично по 19 січня 2019 року (день переоформлення договору оренди між відповідачем та третьою особою), загальний розмір становить 36 241,50 грн. (а саме: 3500 грн х 10 місяців та 11 днів), які просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 .

Крім матеріальної шкоди просив стягнути й моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, яку обґрунтовував неправомірними діями відповідача, оскільки він позбавлений права користування належною йому власністю, не має вільного доступу до квартири, був змушений звертатися до відповідача та відповідних органів задля захисту порушеного права, що завдало йому душевних страждань, порушення звичного способу життя.

З приводу вимог до ОСОБА_3 зазначив, що визначити розмір матеріальної шкоди не має можливості, оскільки в укладених нею договорах відсутній фіксований розмір орендної плати, та вказано лише розмір орендної плати як квартирну плату. Проте, середня квартирна плата, згідно даних з сайтів, щомісячно складає приблизно 3145 грн. Враховуючи, що ОСОБА_4 до цього часу проживає в спірній квартирі на підставі договорів укладених зі ОСОБА_3 , просив стягнути з останньої на його користь матеріальну шкоду у розмірі 51 892,50 грн (з розрахунку 1572,50 грн х 33 місяці) та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, яка завдана йому її неправомірними діями.

Позивач також просив стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Придувалов В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача.

Так, апелянт вважає, що позовні вимоги були доведені ним в повному обсязі та не підлягали подальшому доказуванню, оскільки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі №755/2051/20 було встановлено та визнано незаконність укладеного договору оренди між відповідачем-1 та третьою особою, а також встановлено, який розмір доходу отримував відповідач ОСОБА_2 від здачі в оренду всієї квартири, в тому числі й частки апелянта. Відтак, дії відповідачів знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку між незаконністю здачі в оренду частки квартири апелянта без його згоди та отриманням відповідачами доходу, що й завдало ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, що полягала не тільки в упущеній вигоді, а й в позбавленні його права користування належною йому часткою квартири.

Апелянт вказує, що суд дійшов вірного висновку щодо порушення прав позивача укладенням договорів без його згоди, однак відмовив у задоволенні його позовних вимог через недоведеність таких вимог.

23 грудня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Кириченко Н.О., в якому остання вказує, що посилання позивача на заподіяння йому матеріальної шкоди з посиланням на ст.1166 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма регламентує відшкодування заподіяної шкоди немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи. Проте, відповідачами жодних дій щодо заподіяння такої шкоди позивачу здійснено не було. Майно не пошкоджено, а також не заподіяно шкоди немайновим правам позивача.

У відзиві представник зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що він звертався до відповідачів з приводу вчинення ними будь яких неправомірних дій, які порушують його право власності, тим більше не оскаржував договорів оренди житлового приміщення.

Крім того, ним не доведено, що відповідачами було отримано доходи від здачі житла в оренду та розмірів такого доходу. Саме по собі проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі не свідчить про те, що нею протягом строку дії договорів оренди сплачувалась орендна плата на користь відповідачів за користування квартирою.

У свою чергу, позивач жодних витрат на утримання спірного житлового приміщення не несе, не цікавиться даним питанням, а тому і не знає розмір плати за надані комунальні послуги. В тому числі апелянт не несе витрати на утримання належної йому частини квартири, відтак він самоусунувся від виконання вказаних зобов`язань.

У відзиві наголошує й на тому, що відповідач-1 у період з березня 2018 року по вересень 2018 року передав позивачу половину коштів, отриманих від оренди житла, частково готівкою, а частково банківським переказом. А твердження апелянта про те, що такі кошти перераховувались для сплати комунальних послуг спростовано наданими квитанціями в яких платниками вказано спочатку ОСОБА_2 , а згодом ОСОБА_4 , а не апелянта.

Враховуючи вказане у відзиві, адвокат Кириченко Н.О. просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване ним рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - адвокат Придувалов В.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_2 - Кириченко Н.О. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просила залишити його без змін.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_9 - 1/2 частина квартири на підставі Договору довічного утримання від 27.04.2017 року укладеного зі ОСОБА_10 ; ОСОБА_3 - 5/12 частин квартири на підставі Договору дарування від 19.01.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 144; ОСОБА_2 - 5/12 частин квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері, яке видано державним нотаріусом на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року. 19.01.2019 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_3 Договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину.

30 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва було розглянуто справу № 755/2051/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення, яким визнано недійсним Договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_4 з вказаної квартири. Рішення набуло законної сили (а.с.13-21, т.1).

В процесі розгляду даної справи було встановлено, що на час укладення Договору оренди від 04 березня 2018 року (помилково вказано рік 2017) між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не мав зареєстроване право власності на об`єкт оренди, не був його співвласником, та не отримував дозволу на його укладення від ОСОБА_1 . З часу підписання цього договору відповідач отримував прибуток від орендної плати, яка за умовами договору складала 7 000 грн на місяць. Строк дії договору до 07 вересня 2018 року.

19 січня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19 січня 2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 19 грудня 2019 року (а.с.36-38, т.1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19 січня 2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 19 грудня 2020 року (а.с.33-35, т.1).

21 грудня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19 січня 2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 21 грудня 2021 року (а.с.30-32, т.1).

З даних Договорів убачається, що ОСОБА_3 вказала право власності на спірну квартири - Договір дарування від 19 січня 2019 року. Інформація про власника 1/2 частини квартири - ОСОБА_1 та його згода на укладення договорів, в підписаних договорах відсутня.

Суд першої інстанції встановив, що договори оренди спірної квартири відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені без згоди співвласника квартири - ОСОБА_1 .

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не було надано жодного доказу щодо заподіяння відповідачами шкоди позивачу. Не було надано позивачем і жодного доказу на підтвердження отримання відповідачами прибутку (орендної плати) за договорами оренди. Окрім того, Договори оренди від 19 січня 2019 року, від 20 грудня 2019 року та 21 грудня 2020 року не містять розміру орендної щомісячної плати та складаються з квартирної плати. Посилання позивача на середню квартирну плату згідно даних з сайтів не є належним доказом. Таким чином, враховуючи надані документи та діюче законодавство України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача коштів за договорами оренди житлового приміщення у зв`язку з недоведеність позивачем заявлених вимог. З урахуванням недоведеністю вимог позивача щодо матеріальної шкоди, підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди також відсутні.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Крім того, відповідно до статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

В позовній заяві позивач вказував, що через незаконні дії відповідачів він поніс збитки у вигляді недоодержаних доходів від здачі спірного майна в оренду, розмір яких становить 36 241,50 грн у зв`язку із діями ОСОБА_2 та 51 892,50 грн у зв`язку із діями ОСОБА_3 , а також 10 000 грн моральної шкоди.

Надаючи оцінку заявлених позовних вимогам в цій частині, Київський апеляційний суд враховує таке.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 703/3303/20 (провадження № 61-8163св22).

Отже, завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За обставинами цієї справи установлено, що позивач по справі не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, у зв`язку із діями відповідачів йому було завдано майнову шкоду (упущену вигоду). Так, позивач не підтвердив належними доказами факт того, що відповідачі по справі отримували орендну плату від ОСОБА_4 на підставі укладених договорів із відповідачами. Крім того, відповідно до укладених договорів між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вбачається, що в пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Апеляційний суд звертає увагу, що квартирна плата не є орендною платою за квартиру, а тому не може розцінюватись як факт того, що відповідачі отримували грошові кошти від здачі в оренду спірної квартири.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що 30 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва було розглянуто справу № 755/2051/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення, яким визнано недійсним Договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_4 з вказаної квартири. Рішення набуло законної сили (а.с.13-21, т.1).

Таким чином, в судовому порядку було визнано недійсним Договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_2 майнової шкоди, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а позивачем не доведено факт отримання відповідачем грошових коштів від здачі в оренду квартири.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.

Оскільки суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, то й заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, які є похідними, також до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Придувалова Василя Вадимовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв