Справа № 637/536/21
Провадження № 2/529/291/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Кириченко О.С.,

за участі секретаря судового засідання - Бурлиги Н.Л.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пекареніна А.А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Диканька Полтавської області у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та тлумачення заповіту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та тлумачення заповіту. В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 склала 09.07.2014 заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., відповідно до якого заповіла йому, позивачу, належну їй земельну частку (пай). Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина, яка складається зокрема із земельної ділянки площею 5,7663 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яка належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 054803, виданого 18.12.2004. Саме вказану земельну ділянку ОСОБА_4 заповіла йому, ОСОБА_1 . У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним зазначеного вище заповіту ОСОБА_4 , складеного на його, позивача, користь. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано нікчемним вказаний заповіт. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою частково задоволено позов ОСОБА_3 , визнано заповіт недійсним, в іншій частині позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . Тобто, на теперішній час судом підтверджено дійсність заповіту, однак він, позивач, не може оформити спадщину, оскільки пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини. Крім того, у цьому заповіті ОСОБА_4 заповіла йому належну їй земельну частку (пай), в той час, як на день складання заповіту земельна ділянка вже була сформована. Позивач зазначив, що оскільки він не перебуває у родинних відносинах з померлою ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_3 , не проживав зі спадкодавцем, а нотаріус не вчинив дій щодо його розшуку та повідомлення його, як спадкоємця за заповітом, про існування заповіту йому стало відомо вже після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини та те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, позивач просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини у три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 . Крім того, позивач вказує, що у заповіті зазначено, що ОСОБА_4 заповіла йому належну їй земельну частку (пай). Ним надано суду належні та достатні докази того, що за життя ОСОБА_4 отримала лише один сертифікат на земельний пай, цей сертифікат був замінений на державний акт на право власності на землю. Як на час складення заповіту, так і на теперішній час, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки, отриманої внаслідок розпаювання земель. ОСОБА_4 зазначила у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважала, що немає різниці між земельним паєм та власне земельною ділянкою, на яку вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, отриману внаслідок розпаювання землі. У зв`язку із цим, з метою встановлення дійсного наміру заповідача при складанні заповіту, позивач просить розтлумачити волевиявлення заповідача ОСОБА_4 , що при складанні заповіту від 09.07.2014 на його, ОСОБА_1 , користь, воно було спрямоване на заповідання земельної ділянки площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 054803, виданого 18.12.2004.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду відзив на позов та аналогічні йому додаткові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву та додаткових пояснень ОСОБА_3 вказує, що поданий ОСОБА_1 позов є спробою незаконно позбавити її спадкового майна, що залишила після своєї смерті її мати ОСОБА_4 . Позовна заява не містить жодного розумного пояснення чи об`єктивних і непереборних підстав для виправдання пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Дана позовна заява з 2017 року є вже третьою з позовними вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини до тих самих сторін і з тими самими обставинами. Два попередніх позови були залишені без розгляду за заявою самого ОСОБА_1 . Необізнаність позивача про наявність заповіту спростовується тим, що цей заповіт складено 09.07.2014 вдома у ОСОБА_4 за особистої і безпосередньої участі ОСОБА_1 і секретаря Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., які в той день приїхали до спадкодавця ОСОБА_4 особисто. Цей візит ОСОБА_1 до домоволодіння спадкодавця був єдиним і її матері ОСОБА_4 та їй, ОСОБА_3 , було запропоновано розписатися у заявці на отримання "дров на опалення". Лише значно пізніше, після смерті ОСОБА_4 , стало відомо, що ОСОБА_1 та секретар сільської ради ОСОБА_5 підписали у них заповіт, за яким ОСОБА_1 повинен був отримати земельну частку (пай) після смерті її матері ОСОБА_4 . Дані обставини були встановлені в судовому засіданні у Шевченківському районному суді Харківської області 13.03.2017 у цивільній справі № 637/135/17 і підтверджені свідками і показами сторін у справі, зокрема головою Сподобівської сільської ради Чепіль Л.Г. Ця справа розглядалася за участю тих же самих сторін, що і нинішня справа, і щодо того ж самого предмету позову. 21.03.2017 позивачем було подано заяву про залишення позову без розгляду, яка була задоволена судом. Твердження позивача про те, що йому не було відомо про наявність заповіту та смерть спадкодавця викликають сумніви, оскільки в с. Сподобівка проживає невелика кількість людей (близько 542 осіб), яка постійно зменшується, і відповідно мешканці села фактично знають одне одного особисто "в обличчя". Дружина позивача - ОСОБА_6 в період 2014-2017 років (під час складення заповіту, смерті ОСОБА_4 , та початку судових процесів щодо спадкового майна у 2017 році) працювала у Сподобівській сільській раді землевпорядником, працювала в одному приміщенні з секретарем сільської ради і відповідно однією з перших дізнавалася про смерть будь-кого з мешканців села. Крім того, вона вела облік земель на території Сподобівської сільської ради. У судовому засіданні, яке відбулося 13.03.2017, голова Сподобівської сільської ради Чепіль Л.Г. повідомила, що питання про наявність спадкоємців у ОСОБА_4 виникло і активно обговорювалося у сільській раді на наступний день після її смерті, з огляду на те, що вона жила одна, з донькою пенсійного віку, тяжко хворіла останні 3 роки свого життя і фактично відносилася до соціально незахищених верств населення. Саме тоді працівникам сільської ради стало відомо про наявність заповіту на користь ОСОБА_1 . Зміст подібних обговорень в жодному разі не міг пройти повз увагу землевпорядника сільської ради і відповідно самого ОСОБА_1 , оскільки останній, як у 2014 році, так і по теперішній час, займається обробітком землі на території Сподобівської сільської ради і веде активну роботу по збільшенню площ земельних ділянок, які знаходяться в його обробітку. Дружина позивача скоріше всього поділилася новиною про смерть спадкодавця ОСОБА_4 та наявність заповіту. Відповідач зазначає, що з порівняння змісту заповітів, складених на її користь 06.02.2022 та на користь позивача ОСОБА_1 09.07.2014, вбачається, що у заповіті на користь позивача занадто детально прописані відомості про особу позивача, а саме його місце і дата народження, ідентифікаційний номер). Натомість, у заповіті, складеному на її, відповідача, користь відсутні детальні відомості про особу спадкоємця. Особисті відомості про особу, зокрема ідентифікаційний номер позивача, відсутні у публічному доступі відповідно про них дізнатися спадкодавець могла лише від самого ОСОБА_1 . В заповіті від 09.07.2014 вказано, що він посвідчений у приміщенні Сподобівської сільської ради. При цьому, фізичний стан спадкодавця ще за два місяці до складення заповіту на користь ОСОБА_1 не дозволяв їй покинути домоволодіння та прийти до Сподобівської сільської ради. Крім того, ОСОБА_4 страждала на численні хвороби, дуже погано чула та майже нічого не бачила. Виникає питання, яким чином секретар Сподобівської сільської ради з заповненими та оформленими паперами потрапила до віддаленого с. Дуванка, де проживала спадкодавець ОСОБА_4 . Саме позивач ОСОБА_1 організував оформлення паперів, приїзд секретаря додому до ОСОБА_4 і сам особисто контролював процес оформлення заповіту. Отже, позивач просто не міг не знати про існування заповіту, оскільки останній є єдиним зацікавленим вигодонабувачем. У позовній заяві ОСОБА_1 не вказує де, коли і за яких обставин йому стало відомо про існування заповіту від 09.07.2014, проте у попередніх позовних заявах (судові справи № 637/135/17 та № 637/313/17) він стверджував, що 30 січня 2017 року "знайшовся заповіт" складений на його ім`я. У січні 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С.М. щодо оформлення спадщини, однак отримав відповідь про пропуск ним встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. У позивача ОСОБА_1 не було необхідності отримувати дублікат заповіту, про що свідчить примірник заповіту наданого позивачем до Сподобівської сільської ради. На заповіті секретарем Сподобівської сільської ради проставлено відмітку "Цей заповіт до дня смерті заповідачем не скасовувався" і дата 30.01.2017. Натомість дублікат заповіту містив би позначку "Копія", як того вимагають правила діловодства. Отже, ОСОБА_1 протягом всього час з 09 липня 2014 року мав на руках оригінальний примірник заповіту і просто займав вичікувальну позицію з огляду на можливий резонанс щодо "суперечливого" оформлення на себе спадщини з одинокої соціально незахищеної ОСОБА_7 , яка була особою похилого віку, або ж просто не знав про існування шестимісячного строку на прийняття спадщини і порядок її оформлення. Протягом встановленого законом шестимісячного строку позивач мав реальну можливість подати нотаріусу відповідну заяву. Щодо тлумачення заповіту, то позивач істотно помиляється, свідомо або несвідомо вводячи в оману суд, коли ототожнює два різні об`єкти прав власності - земельну частку (пай), яка згадана у заповіті від 09.07.2014, та земельну ділянку, до якої він не має жодного відношення, але дуже хоче отримати. Ні на момент складання заповіту від 09.07.2014, ні на момент смерті ОСОБА_4 не мала у власності земельної частки (паю), оскільки ще 18.12.2004 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 054803. Чинне законодавство чітко розділяє такі об`єкти права власності як земельна частка (пай) і земельна ділянка. Таким чином, заповіт від 09.07.2014 на користь позивача ОСОБА_1 складено щодо невідомого об`єкту права власності, що має невизначений розмір, виділений з невідомого сільськогосподарського підприємства і розташований невідомо де на території України. Позивач фактично наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та визнання за ним права на спадкування та права власності на об`єкт не згаданий у заповіті, що суперечить положенням статті 1233 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пекаренін А.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позові та в судовому засіданні. Представник позивача вказав, що свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_1 не заходив у будинок до ОСОБА_4 і не знав про заповіт. Нотаріус не вчинив дій, щоб знайти ОСОБА_1 , як спадкоємця за заповітом. Представник позивача вказав, що ОСОБА_1 стало відомо про існування заповіту, коли була подана позовна заява до суду по минулій справі і він не звертався до нотаріуса, оскільки в провадженні суду перебував позов щодо нікчемності заповіту, який є предметом спеору у даній справі. Лише після постановлення Верховним Судом рішення від 01.07.2020 про дійсність заповіту від 09.07.2014, яке він отримав у жовтні-листопаді, він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено в оформленні спадщини через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, врахувати при розгляді справи раніше надісланий нею відзив на позов та розглянути справу за її відсутності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, пояснення свідка ОСОБА_5 , дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

З наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18.02.2016 Виконавчим комітетом Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 9/.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт від 09 липня 2014, посвідчений секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 30 /а.с. 10/.

Відповідно до цього заповіту ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, належну їй земельну частку (пай). Згідно із відміткою на цьому заповіті, проставленою 30.01.2017 секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В., цей заповіт до дня смерті заповідачем не скасовувався.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 не являється родичем спадкодавця ОСОБА_4 , натомість відповідач у справі ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4 .

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 637/228/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області про визнання недійсним та нікчемним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 09 липня 2014 року секретарем виконавчого комітету Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області Нечай О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 30 /13-17/.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, на час розгляду судом даної справи вказаний вище заповіт від 09.07.2014 є дійсним, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

З наявної у матеріалах справи інформації від 14.12.2021, наданої приватним нотаріусом Куп`янського районного нотаріального округу Харківської області Томчуком С.М., вбачається, що приватним нотаріусом Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчуком С.М. за поданою заявою дочки спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_3 від 05.07.2016 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 51/2016 від 05.07.2016. Спадкоємець за законом ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в ХОД АТ "Райффайзен Банк Аваль". Інших заяв про прийняття чи про відмову від спадщини не надходило. За даними Спадкового реєстру числиться заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_4 /а.с. 101/.

З наявної у матеріалах справи копії постанови приватного нотаріуса Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С.М. від 15 березня 2021 року № 171 вбачається, що розглянувши подану 15.03.2021 заяву ОСОБА_1 приватним нотаріусом було відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку із пропуском ним встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини /а.с. 26/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Такі причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень спадкоємця чи сприйняття ним певних фактів. Встановлений законом шестимісячний строк є цілком розумним та достатнім для вчинення спадкоємцем юридично значимих дій щодо прийняття спадщини, а тому причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення дій щодо прийняття спадщини, мають існувати протягом усього цього строку, або принаймні його істотної частини з такими наслідками, щоб протягом решти строку спадкоємець об`єктивно не мав змоги реалізувати своє право на прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

У постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18) Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В обґрунтування поважності причин пропуску ним встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини позивач ОСОБА_1 вказує у позовній заяві на те, що він не перебуває у родинних відносинах зі спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_3 , він не проживав разом із спадкодавцем, а нотаріус не вчинив дій щодо його розшуку та повідомлення його як спадкоємця за заповітом, а тому про існування заповіту йому стало відомо лише після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 не вказує конкретної дати, коли йому стало відомо про існування заповіту ОСОБА_4 на його користь.

З наявної у матеріалах справи копії позовної заяви ОСОБА_1 від 02 лютого 2017 року про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом вбачається, що у цьому позові ОСОБА_1 вказав, що він дізнався про наявність заповіту ОСОБА_4 на його користь у січні 2017 року. Крім того у нього були відсутні відомості про смерть спадкодавця ОСОБА_4 , свідоцтво про смерть якої він отримав лише 31 січня 2017 року. Саме цими, поважними на його думку, обставинами позивач обґрунтовував пропуск ним передбаченого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини /а.с. 76/.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 21.03.2017 вказаний вище позов було залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_1 .

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області про визнання заповіту недійсним і нікчемним. Рішення у цій справі було ухвалено Шевченківським районним судом Харківської області 17 жовтня 2017 року про часткове задоволення позову та визнання нікчемним заповіту ОСОБА_4 від 09.97.2014 на користь ОСОБА_1 . Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17.10.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою частково задоволено позов ОСОБА_3 , визнано заповіт недійсним, в іншій частині позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 постанову Апеляційного суду Харківської області від 11.04.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 /а.с. 13-17/.

З матеріалів справи вбачається, що в період розгляду вказаного вище позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , останнім було знову подано до суду позовну заяву від 22 березня 2017 року про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом. У цьому позові ОСОБА_1 вказав, що після знаходження заповіту (конкретну дату та в який спосіб цей заповіт знайшовся позивач не зазначив), Сподобівська сільська рада 30 січня 2017 року поставила відмітку, що заповіт не змінювався та не відмінявся. Лише після цього, 31 січня 2017 року він зміг отримати документальне підтвердження відомостей про смерть спадкодавця. Як ще одну з поважних причин пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 вказав хворобу свого батька ОСОБА_8 та необхідність його лікування та догляду за ним /а.с. 77/.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 04.06.2018 вказаний вище позов було залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_1

03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 . В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що він не має змоги оформити спадщину у зв`язку із відсутністю у нього оригіналу державного акту на право приватної власності на землю. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 27.04.2021 у задоволенні цього позову відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.09.2021 вказане рішення суду залишено без змін.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що на час складення ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_1 вона була секретарем Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області і саме вона посвідчила цей заповіт. Свідок зазначила, що ОСОБА_4 звернулася до неї як до секретаря сільської ради, щоб посвідчити заповіт на користь ОСОБА_1 . Тоді були присутні її донька та співмешканець. Заповіт був складений за допомогою технічних засобів у сільській раді на прохання спадкодавця ОСОБА_4 , а підписаний у неї вдома. ОСОБА_5 вказала, що потім ОСОБА_1 підвіз її до місця проживання ОСОБА_4 , де остання як заповідач підписала заповіт. ОСОБА_1 не був присутній при підписанні заповіту. Свідок зазначила, що вона не знає, чи знав ОСОБА_1 про мету її візиту до ОСОБА_4 . Свідок ОСОБА_5 вказала, що не пам`ятає, чи говорила вона ОСОБА_1 , що на його користь складено заповіт. Та й вона не повинна була це говорити. Коли вирішувалося питання про підписання заповіту, ОСОБА_1 не заходив у будинок, він був в автомобілі. У ОСОБА_4 був будинок і одна земельна ділянка. Свідок вказала, що на той час у ОСОБА_4 був державний акт на право приватної власності на землю, однак у заповіті вона написала, що заповідається земельна частка (пай). Перед посвідченням заповіту ОСОБА_4 зателефонувала їй і попрохала приїхати до неї, бо у неї болять ноги і вона не може самостійно прибути у сільську раду. Перед цим ОСОБА_4 передала їй, свідку, документи, які здається принесла дочка ОСОБА_4 . Стосовно ОСОБА_1 документи їй не приносили, бо у неї як секретаря сільської ради була ця інформація на нього як місцевого жителя, що зберігалася у сільській раді.

При розгляді справи суд враховує, що ОСОБА_1 у позовній заяві взагалі не вказав конкретну дату, коли йому стало відомо про існування заповіту ОСОБА_4 на його користь.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 подав перший позов про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини 02 лютого 2017 року, вказуючи на те, що про існування заповіту він дізнався у січні 2017 року. У лютому 2017 року до нього з позовом звернулася ОСОБА_3 про визнання нікчемним та недійсним заповіту. 22 березня 2017 ОСОБА_1 знову звернувся до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 5,7663 га, яка розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 . 09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, що нині розглядається.

Проаналізувавши хронологію вказаних вище подій, враховуючи те, що позивач у своїх попередніх позовах вказував інші причини пропуску строку прийняття спадщини, зокрема хворобу батька, в жодному із позовів, в тому числі і в нинішньому, не вказав конкретної дати, коли він дізнався про існування заповіту, від кого саме та за яких обставин, беручи до уваги те, що позивач, дізнавшись, як він вказує, про смерть спадкодавця ОСОБА_4 та існування заповіту у січні 2017 року, одразу не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів існування об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття спадщини у встановлений законом строк, а отже, не довів, що пропуск строку відбувся з поважних причин.

Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи те, що строк для прийняття спадщини закінчився ще у серпні 2016 року, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів існування поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, а також враховуючи те, що позивач тривалий час не звертався до нотаріуса і після спливу відповідного шестимісячного строку для прийняття спадщини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту судом може бути здійснено у разі спору між спадкоємцями, а позивачем ОСОБА_1 пропущено передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, тобто на час розгляду судом даної справи позивач не являється спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 і відповідно не має права заявляти вимогу про тлумачення заповіту, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про тлумачення заповіту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у справі залишаються за позивачем та не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 17, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та тлумачення заповіту - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий О.С. Кириченко