Справа №461/1113/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

з участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.

представника відповідача Орищин О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного

провадження у м.Львові цивільну справу за позовом заяву ОСОБА_1

(адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до

ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП:

НОМЕР_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 ,

в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_2 приватною власністю

ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та визнати квартиру

АДРЕСА_3 приватною власністю ОСОБА_4 , РНОКПП:

НОМЕР_1 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 18.04.2018р. між позивачкою,

ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_3 , укладено шлюб, згідно свідоцтва про шлюб, виданого

Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану

Головного територіального управління юстиції у Львівській області, серія НОМЕР_3 . На даний

час, подружнє життя з відповідачем продовжується, шлюб не розірвано, сторони продовжують

спiльне проживання та ведення спільного господарства. Після укладення шлюбу з відповідачем,

ОСОБА_1 у 2019 та у 2020р.р. придбала дві квартири. Так, 16.10.2019р. згiдно договору купівлі-

продажу квартири, зареєстрованого в реєстрi № 2555, ОСОБА_1 придбала квартиру

АДРЕСА_4 . Згідно договору купівлі-продажу, вартість вказаної квартири 355

000 (триста п`ятдесят п`ять тисяч) гривень. Власницею квартири одноособово є позивачка,

ОСОБА_1 29.01.2020р. згiдно договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі №139,

ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_3 . Згідно

договору купівлі-продажу, вартість вказаної квартири 345 790 (триста сорок пятьтисяч сімсот

дев`яносто) гривень. ОСОБА_1 придбала ці квартири за особисті кошти, хоча і у шлюбі i

вiдповiдчем, тому вважає їх своєю особистою власністю. Так, особисті кошти позивачка отримала

внаслідок продажу іншого майна, яке належало їй на праві приватної власності та було придбано нею

до укладення шлюбу із відповідачем. Зокрема, 10.08.2016р. ОСОБА_1 придбала (до укладення

шлюбу), а 24.09.2019р. продала квартиру АДРЕСА_5 . Квартиру

було відчужено за 549 000 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч) гривень. До того ж,

ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою- підприємцем та займається підприємницькою

діяльністю. Відповідно, рiзницю від продажу власної квартири та придбання двох інших квартир у

розмірі 151790 (сто п`ятдесят одну тисячу сімсот дев`яносто) гривень вона додала із власних

особистих заощаджень. При цьому, відповідач впродовж шлюбу хоча і працював, однак має

невеликий заробіток, тому жодної участі у придбанні згаданих квартир він не приймав нi коштами, ні

особистою працею.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 10.03.2023 року відкрито

провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання.

24.03.2023 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду

заяву, в якій зазначає, що він повністю визнає позов, підтверджує факт купівлі обох квартири

його дружиною за власні особисті кошти, жодних сімейних коштів вони в ці квартири не

вкладали, тому позивачка має право розпоряджатись своїм нерухомим майном на власний

розсуд. Просив проводити розгляд справи у його відсутності.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 09.05.2023 року закрито підготовче

судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засідання підтримала позов. Надала аналогічні

пояснення викладені в позовній заяві. Просила позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про

день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу,

що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 12.05.2023 року.

Заслухавши думки представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та

повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно

оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов

наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим

Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,

свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство

здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які

вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна

сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на

підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81

ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу

своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2018.

16.10.2019 на підставі договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру

АДРЕСА_4 , вартістю 355 000 грн.

29.01.2020 на підставі договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру

АДРЕСА_3 , вартістю 345 790 грн.

Незважаючи на те, що вказані квартири були придбані під час шлюбу, позивачка вважає, що

квартири належать їй на праві приватної власності, оскільки вони були придбані позивачкою за

власні кошти.

Суд не може погодитись з такою позицією позивачки з огляду на те, що вказана позиція не

грунтується на законі.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є

їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів того, що між сторонами укладено будь-який договір щодо режиму придбаного під час

шлюбу майна, позивачкою не надано.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині

та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з

поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)

самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей

індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, дана норма закону не пов`язує набуття права спільної власності подружжям від доходу

кожного з них. А отже та обставина, що відповідач за твердженням позивачки, мав невеликий дохід,

не є підставою вважати, що придбане під час шлюбу майно не може належати відповідачу на праві

спільної власності.

При цьому, судом враховано, що низькій рівень доходу відповідача жодним чином не доведено.

Позивачка посилається на те, що придбала спірні квартири за кошти, отримані від продажу

24.09.2019 квартири, що належала позивачці на праві приватної власності, а також за власні

заощадження. Разом з тим, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що

квартира АДРЕСА_4 та квартира

АДРЕСА_3 придбані саме за ті гроші, що були отримані нею від продажу квартири

АДРЕСА_6 . Та обставина, що спірні квартири придбані після продажу

власної квартири позивачки, не доводить, що купівля-продаж відбулася за ті самі гроші. Так само не

надано доказів наявності у позивачки на день укладення шлюбу власних заощаджень.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і

розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не

встановлено домовленістю між ними.

Стаття 64 СК України надає право подружжю укладати між собою усі договори, які не

заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна,

яке є об`ктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із

подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя

може бути укладений без виділу цієї частки.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що

належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і

чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку,

квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі

складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

За правилами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної

власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено

домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може

відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема

якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини

(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За

рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають

діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони

одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної

власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про

порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси

дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як зазначено вище, позивачкою не доведено, що між сторонами укладено будь-який договір

щодо режиму придбаного під час шлюбу майна, зокрема щодо розміру часток у спільному майні

подружжя. Отже, в даному випадку діє правило рівності часток подружжя. При цьому, позивачкою

не наведено та не доведено обставин, що заслуговують на увагу та надають можливість відступити

від засад рівності часток подружжя.

Незважаючи на повне визнання відповідачем позову, ухвалюючи рішення, суд виходить з

наступного.

Пункт 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України надає відповідачу право визнати позов повністю або частково.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за

наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання

відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд

постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий

розгляд.

Тобто, визнання відповідачем даного позову не є безумовною підставою для його задоволення.

Визнання відповідачем позову не звільняє суд від обов`язку встановити обгрунтованість та

законність позовних вимог.

Аналіз статей 69-71 СК України свідчить про те, що діюче законодавство передбачає два

способи поділу спільного майна подружжя: за взаємною згодою та за рішенням суду в разі наявності

спору.

Як встановлено в судовому засіданні, будь-якого спору щодо поділу майна сторони фактично

не мають, а отже можуть розділити спільне майно за взаємною згодою шляхом укладання

відповідного договору.

Що стосується можливості відійти від правила рівності часток у спільному майні подружжя, як

зазначено віще, позивачкою не наведено та не доведено обставин, які мають істотне значення дляухвалення відповідного рішення. При цьому зазначена позивачкою така обставина, як невеликийдохід відповідача не є підставою вважати, що придбане під час шлюбу майно є приватною власністю

позивачки. Так само не заслуговує на увагу зазначена позивачкою можливе утруднення в

майбутньому відповідачем розпоряджатися спільним майном.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною

власністю.

Згідно з ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру

задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі,

тому понесені нею по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.4,76-81,258,259,264,265,268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса:

АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (адресапроживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про визнаннямайна особистою приватною власністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками

справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права,свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського Апеляційного суду через Галицький районний

суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного

судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма

учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги

рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,

відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду

апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 16.06.2023 р.

Суддя В.Є.Радченко