Постанова

Іменем України

27 червня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9678/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 30 березня 2023 року

в складі судді Мазура Ю. Ю.

у цивільній справі №759/2184/23 Святошинського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про встановлення факту, що має юридичне значення,

заінтересована особа - Святошинський відділ центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

У С Т А Н О В И В:

03 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року у період часу з липня 1990 року по серпень 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кузнецьк Пензенської області РСФСР. В липні 1987 року одружилася з ОСОБА_2 , після чого вони разом з чоловіком з 1985 року навчалися у Московському державному університеті ім. М. В. Ломоносова. Влітку 1990 року після закінчення навчального закладу вона разом з чоловіком переїхала на постійне місце проживання до УРСР, де проживала до та після розпаду СРСР, але після 1991 року паспортом громадянина України не документувалася. Згодом отримала паспорт громадянина Російської Федерації, виданий 15.07.2002, який в подальшому обміняла на новий паспорт ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наразі в неї наявна посвідка на постійне проживання в Україні, яка видана 01.07.2021.

У вересні 2022 року вона звернулася до відповідного органу із заявою про оформлення набуття громадянства України, але їй було відмовлено, оскільки відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Вказувала, що метою встановлення факту проживання на території України до 24.08.1991, а саме в період з липня 1990 року по серпень 1991 року, є передбачена законодавством України необхідність отримати судове рішення, що підтвердить її можливість претендувати на громадянство України на підставі ст. 8 Закону України «Про правонаступництво України».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в задоволення заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання інформації про постійне місце проживання на території України свідчить про порушення судом норм процесуального права та є суперечливим, оскільки саме відсутність документів, які містять інформацію про постійне місце проживання, і послугувала підставою для звернення до суду з даною заявою. Звернула увагу, що нею до заяви було долучено документи, які прямо підтверджують факт її проживання на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року, які проігноровані судом першої інстанції.

Вважала, що висновок суду про те, що записи у трудовій книжці підтверджують лише здійснення трудової діяльності, свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, адже неможливо бути працевлаштованим в Україні та при цьому не проживати в Україні на той період, коли не передбачалося надомної та дистанційної роботи.

Судом в порушення норм процесуального права не надано мотивованої оцінки іншим доказам та належним чином не досліджено обставини проживання заявника на території України, а саме не надано окремої правової оцінки кожному аргументу та доказу заявника. Суд лише узагальнено зазначив, що інші докази заявника не свідчать про її постійне проживання у вказаний період на території України.

Судом в порушення норм процесуального права при ухваленні рішення не враховані преюдиційні факти та обставини, що не підлягають доказуванню, зокрема не взято до уваги рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2022 у справі №759/13036/22, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд у справах окремого провадження наділений повноваженнями за власною ініціативою витребувати докази, але не забезпечив реалізації вказаного, що призвело до ухвалення рішення без всебічного дослідження обставин та оцінки ситуації.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що важливим фактом, який підтверджує обставини проживання її на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року є навчання її сина у цей період в м. Києві, а саме у період з листопада 1990 року по червень 1999 року її син ОСОБА_4 навчався у СЗШ №72 Святошинського району м. Києва.

Зауважила, що дані докази щодо навчання її сина з поважних причин не могла подати до суду першої інстанції, оскільки довідку на підтвердження цих обставин нею отримано після ухвалення оскаржуваного рішення.

За наведених обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.03.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Представник заявника - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Клопотань про долучення до матеріалів справи нових доказів та їх дослідження в судовому засіданні не заявляв. Пояснив, що раніше ОСОБА_1 , з метою отримання громадянства України на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України», вже зверталася до суду із заявою про встановлення факту проживання та отримала судове рішення, яким встановлено факт проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року. Однак, отриманого рішення, у звязку із наявністю іншого громадянства, не було достатньо для реалізації цього права з підстав, передбачених ст. 3 Закону. Мета повторного звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, це отримання нею громадянства з іншої підстави, а саме передбаченої ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Заінтересована особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази не свідчать про постійне проживання на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильними, з наступних підстав.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року з метою набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Отже, однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України".

При цьому, питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про прийняття від неї документів про оформлення громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на підставі того, що вона та її малолітній син проживали на території України з серпня 1990 року (а. с. 28).

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 вересня 2022 року Святошинським відділом ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надано відповідь про неможливість прийняття заяви до розгляду, у зв`язку із відсутністю документального підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (а. с. 29).

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують постійне проживання на території України до 24 серпня 1991 року, або рішення суду.

У статті 1 Закону України «Про громадянство України» передбачено визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», зокрема, проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1990 року ОСОБА_1 зазначала, що в неї відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (а. с. 2).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про помилковість висновку суду, що докази трудової діяльності заявниці у період з серпня 1990 року по 1992 рік не можуть бути беззаперечним доказом проживання заявника з липня 1990 року.

Крім того, як вже зазначалося вище, звертаючись до Святошинського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про прийняття від неї документів про оформлення громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», ОСОБА_1 в заяві зазначала, що вона та іі малолітній син проживали на території України з серпня 1990 року.

А звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання на території України з липня 1990 року.

Тобто в поданих особисто ОСОБА_1 заявах вже містяться суперечності щодо періоду з якого остання почала проживати на території України.

Оскільки в заяві до Святошинського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області ОСОБА_1 особисто вказала початок проживання на території України з серпня 1990 року, то суд правомірно вказав про не доведення факту проживання на території України з липня 1990 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що надані заявником докази про працевлаштування у період з серпня 1990 року по грудень 1992 року не містять інформацію постійного проживання ОСОБА_1 на території України до 24 серпня 1991 року, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона влітку 1990 року переїхала на постійне місце проживання в УРСР, де проживала до та після розпаду СРСР, але паспортом громадянина України не документувалася; з 1990 року працювала у м. Києві, а також з цього ж часу проживала у м. Києві та Київській області, у зв'язку з цим має оформити набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство", з огляду на те, що з липня 1990 року по серпень 1991 року постійно проживала до 24.08.1991 року на території України, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

З доданих до заяви документів вбачається, що на підтвердження постійного місця проживання на території України з липня 1990 року по серпень 1991 року ОСОБА_1 надала копію трудової книжки НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , з якої вбачається, що наказом від 20.08.1990 остання прийнята на роботу та призначена на посаду бухгалтера в Науково-виробничому кооперативі «ІРБІС» (м. Київ) з 21 серпня 1990 року.

Судом першої інстанції обґрунтовано вказано на те, що запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про прийняття на роботу підтверджує факт працевлаштування в цілому, але не підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України. Тобто, у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України доказ про працю не є належним доказом, який підтверджує факт постійного проживання.

Більше того, з копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 21.08.1990, тоді як посилаючись на даний доказ остання доводить, що вона з липня 1990 року працювала на території України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що факт працевлаштування на території України, а саме у м. Києві, зумовлює і факт проживання в цьому ж місті. Більше того, матеріали справи не містять доказів щодо умов праці ОСОБА_1 в той період та який був графік роботи. Також матеріали справи не містять доказів щодо табелювання ОСОБА_1 та виплати заробітної плати за місцем роботи в Науково-виробничому кооперативі «ІРБІС».

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що факт працевлаштування у м. Києві підтверджує факт постійного проживання є лише припущеннями останньої, тоді як згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20 в якій зазначено, що «переглядаючи рішення місцевого суду апеляційний суд, взяв до уваги докази, які не містять інформацію постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Крім того Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що працевлаштування ОСОБА_2 станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні не може бути беззаперечним доказом проживання заявника ОСОБА_1 на території України, оскільки станом на 1991 рік вона була повнолітньою. Надана ОСОБА_1 довідка Кольчугинської школи № 1 від 15 серпня 2019 року також не може доказом факту проживання заявника на території України станом на 1991 рік, оскільки містить інші періоди її навчання у зазначеній школі. Також не є належним доказом акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї/особи, складний 01 липня 2020 року, оскільки не свідчить про факт проживання заявника у спірний період».

Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що й інші документи, долучені ОСОБА_1 до заяви не підтверджують факт її постійного проживання на території України у вказаний період.

Дійсно, долучені ОСОБА_1 до заяви наступні копії документів: паспорт громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , довідки тимчасової посвідки на постійне місце проживання в Україні, довідки про реєстрацію місця проживання в Україні, видані після 24.08.1991 та відповідно не містять відомостей про місце проживання ОСОБА_1 на території України в період з липня 1990 року по серпень 1991 року, а відтак у відповідності до вимог закону є неналежними доказами на підтвердження постійного місця проживання заявниці.

Щодо інших доказів, долучених ОСОБА_1 до заяви (копії свідоцтва про народження, про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копія диплому) слід зазначити, що такі докази не містять інформації про постійне місце проживання заявниці на території України у вказаний вище період, а лише підтверджують факт ряду подій у житті ОСОБА_1 .

Більше того, як вбачається із самого змісту заяви про встановлення факту та вже зазначалося вище, ОСОБА_1 посилалася на те, що в неї відсутні документи, що прямо підтверджують факт постійного проживання на території України, зокрема факт зареєстрованого місця проживання, і в неї взагалі не було таких документів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав правової оцінки іншим доказам заявника, зазначивши загально, що такі докази не підтверджують факт постійного проживання заявниці на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року. А відтак такі доводи не є підставою для скасування рішення суду.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання скаржника на те, що суд першої інстанції на надав правової оцінки кожному аргументу та доказу заявника, оскільки згідно положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім цього, слід враховувати і той факт, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Щодо доводів апеляційної скарги, про не врахування судом преюдиційних фактів та обставин, які не підлягають доказуванню, зокрема не врахування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2022 у справі №759/13036/22, яким заяву ОСОБА_1 задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2022 року ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, яка задоволена рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2022 у справі №759/13036/22.

Разом з тим, звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішення.

13 квітня 2022 року Верховний Суд в межах справи №759/6909/18 досліджував питання щодо підстав звільнення від доказування.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин (15 вересня 2022 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/12525/20).

При цьому, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Водночас, для спростування преюдиційних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.

Колегія суддів також зазначає, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Так само суди не можуть посилатись при мотивуванні рішень і на відсутність в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, дослідження судами певних обставин.

Однак, звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ (16 грудня 2020 року Верховний Суд у справі №520/2486/19).

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року (справа №6-327цс15), та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа №234/1116/16-а), від 09 листопада 2018 року у справі №816/988/17, від 13 грудня 2018 року у справі №815/6218/16, від 6 березня 2019 року (справа №813/4924/13-а), від 31 липня 2019 року у справі №2340/4337/18 та від 15 листопада 2019 року (справа №826/198/16).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не взяв до уваги преюдиційні обставини, встановлені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року у справі №759/13036/22, оскільки зі змісту судового рішення не вбачається, що у тій справі судом досліджувалася заява ОСОБА_1 , подана до Святошинського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 01.09.2022, в якій остання вказала, що проживала на території України з серпня 1990 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що у вищезазначеному рішенні суду встановлена обставина проживання заявниці разом із сім`єю з липня 1990 року по грудень 1990 року у рідної сестри чоловіка на території України.

Разом з цим, у вищевказаному рішенні від 02.11.2022 у справі №759/13036/22, суд в мотивувальній частині рішення зазначив, що ОСОБА_1 разом із сім`єю тимчасово поселились у рідної сестри чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 , де проживала з липня 1990 року по грудень 1991 року, тоді як у відповідності до вимог Закону України "Про правонаступництво України", обов'язковою умовою є постійне проживання на території України.

Проте, у цій справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання з липня 1990 року і доводить обставини проживання на території України саме з цього періоду, а не з серпня 1990 року.

Таким чином, наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2022 у справі №759/13036/22, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, не є безумовною підставою для ухвалення позитивного рішення у даній справі, як помилково вважає заявниця.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у справах окремого провадження для повного та всебічного з`ясування обставин суд з власної ініціативи витребовує необхідні докази, колегія суддів зазначає таке.

Так, у розділі ЦПК «Окреме провадження» в частині другій статті 294 ЦПК України визначено, що з метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Про необхідність застосування положення ч. 2 ст. 294 ЦПК України також неодноразово наголошував Верховний Суд в свої постановах, в тому числі й у постановах, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі.

Аналіз наведеної норми приводить до висновку, що у справах окремого провадження суд з власної ініціативи витребовує докази лише у тому разі, коли необхідно з'ясувати обставини, на які посилається заявник.

Як вбачається зі змісту заяви у даній справі, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги посилалася на певні обставини, на підтвердження яких долучила до заяви відповідні письмові докази, та які на її думку, підтверджують факт проживання на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року. Дані докази досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було необхідності для застосування положень ч. 2 ст. 294 ЦПК України.

Поруч з цим, слід також враховувати, що ОСОБА_1 посилаючись на не застосування судом статті 294 ЦПК України, не зазначила які саме докази необхідно було витребувати суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обставини постійного проживання заявниці на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року підтверджуються навчанням її сина ОСОБА_4 з 1990 року по 1999 рік, що в свою чергу підтверджується довідкою №43 від 01.05.2023 за підписом директора школи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на такі обставини ОСОБА_1 не посилалася у заяві та відповідно дані обставини не були предметом дослідження в суді першої інстанції. Крім того з копії витягу домової книги вбачається, що дитина була зареєстрована на території України з 22 жовтня 1991 року (а. с. 49).

Більше того, даний доказ, як вказує сама скаржник в апеляційній скарзі, не існував на момент розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки отриманий нею після ухвалення рішення. Тому колегія суддів у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не приймає такий доказ до уваги.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції в межах доводів заяви повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що заява не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська