Ухвала

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 2-14828/10

провадження № 61-9091ск23

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 (сингулярний процесуальний правонаступник ОСОБА_3 ) до Харківської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на реконструйовані нежитлові приміщення в літ. «А-2», загальною площею 640 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на реконструйовані нежитлові приміщення в літ. «А-2», загальною площею 640,0 кв. м, а саме: приміщення першого поверху, які складаються з приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв. м, приміщення № ХLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м, приміщення № XLVIII - коридор, загальною площею 12,8 кв. м, приміщення № XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м, приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м, приміщення № L-а - санвузол, загальною площею 2,9 кв. м, а разом по першому поверху 83,9 кв. м; приміщення другого поверху, які складаються з приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м, приміщення № LХІІІ - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м, приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м, приміщення № LVI-а - коридор, загальною площею 17,3 кв. м, приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 118,1 кв. м; приміщення мансарди, які складаються з приміщення № LXVІІІ - сходи, загальною площею 18,8 кв. м, приміщення № LХІХ - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LХХ - основне, загальною площею 49,0 кв. м, приміщення № LХХІ - основне, загальною площею 338,8 кв. м, а разом по мансарді 438 кв. м, що розташоване у АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не видано свідоцтва про право власності ОСОБА_4 , яке повинно видаватися відповідною міською радою, чим перешкоджає реалізації прав власника або фактично оспорює право власності позивача на побудовану ним будівлю.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2010 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку) в експлуатацію у встановленому порядку, у тому числі щодо реконструкції спільної сумісної для усіх співвласників будинку мансарди будинку, за відсутності згоди від інших співвласників, зокрема ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, Верховний Суд зазначив, що відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив питання про його права та обов`язки щодо спірного приміщення мансарди, реконструкція якого здійснена позивачем і на яке рішенням суду визнано за нею право власності. Однак апеляційним судом не встановлено, яким саме чином оскаржуваним рішенням суду першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 стосовно іншої частини нерухомого майна, оскільки апеляційна скарга містить незгоду ОСОБА_1 лише в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на приміщення мансарди у будинку, який розташований у АДРЕСА_1 .

Разом із тим, судом апеляційної інстанції апеляційне провадження відкрито за всіма вирішеними судом першої інстанції позовними вимогами, а рішення місцевого суду скасоване у повному обсязі. При таких обставинах, на думку Верховного Суду, апеляційний суд, маючи при розгляді справи процесуальну можливість зробити обґрунтований висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у розгляді справи, у повній мірі не встановив всіх обставин, які мають істотне значення для з`ясування вказаного питання.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2010 року у цій справі закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2010 року питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося.

15 червня 2023 року ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 травня 2023 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з урахуванням такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно із частиною першою статті 292 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 352 ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного оскарження.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та або обов`язків.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що набуття позивачем одноосібного права власності на допоміжне приміщення (горище, мансарду) порушує права власності всіх інших власників житлових та нежитлових приміщень цього будинку.

Водночас, будь-яких обґрунтованих доводів щодо порушення права ОСОБА_1 як співвласника житлових та/чи нежитлових приміщень цього будинку внаслідок визнання за ОСОБА_2 права власності на інші приміщення - першого і другого поверхів, в апеляційній скарзі не наведено.

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 права власності на приміщення у будинку АДРЕСА_1 до апеляційної скарги долучені копії договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року і реєстраційного посвідчення від 08 листопада 2022 року. Інших документів (актуальних) про право власності ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 суду не надано.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем ОСОБА_2 надано суду першої інстанції копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 26 червня 2009 року, реєстраційний номер 4328, згідно якої він є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і не заперечує проти самовільно захоплюваного приміщення горища, які є місцями спільного користування, та дає згоду на оформлення ОСОБА_2 даного приміщення за встановленим законодавством порядком.

Також суду надана копія заяви аналогічної за змістом від ОСОБА_6 , який є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зміст наведених заяв свідчить про те, що попередньо, майже за три місяці перед зверненням до суду із позовом у справі № 2-11180/2009, ОСОБА_2 погодила із ОСОБА_1 питання про перехід до неї прав на горище (мансарду).

Отже, ОСОБА_1 не надав апеляційному суду належних, допустимих доказів того, що саме рішенням суду першої інстанції у цій справі, у будь-який спосіб порушено його права.

Враховуючи викладене, рішенням суду першої інстанції у цій справі питання про права, обов`язки, свободи та інтереси ОСОБА_1 не вирішувалося.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 (сингулярний процесуальний правонаступник ОСОБА_3 ) до Харківської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров