Номер провадження: 22-ц/813/385/23
Справа № 523/8548/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитними договорами, -

в с т а н о в и в:

20 червня 2018 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист порушеного права, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, котра виникла за кредитними договорами.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що 17 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0075/74/63421, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 55 300 доларів США 00 центів (П`ятдесят п`ять тисяч триста доларів США 00 центів) строком до 17 вересня 2026 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору кредитор надав позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з можливою виданою готівки через касу кредитора.

Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору, позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених кредитним договором:

- щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 17 серпня 2026 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1. кредитного договору (або відповідно графіку погашення заборгованості у випадку, якщо не зазначено у договорі рахунків);

- щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений кредитним договором.

17 серпня 2006 року між Банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2, відповідно до умов якої позичальник зобов`язався передати в заставу кредитору майно, що буде здане в експлуатацію, у вигляді квартири, розташованої за будівною адресою: АДРЕСА_1 , протягом тридцяти календарних днів з дня отримання свідоцтва про право власності.

Окрім того, 16 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акіонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та громадянкою України ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0075/82/71669, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 18 360 доларів США 00 центів (вісімнадцять тисяч триста шістдесят доларів США 00 центів) строком до 16 березня 2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору кредитор надав позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з можливою виданою готівки через касу кредитора.

Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору, позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених кредитним договором:

- щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 16 березня 2017 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1. кредитного договору (або відповідно графіку погашення заборгованості у випадку, якщо не зазначено у договорі рахунків);

- щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0075/74/63421, 17 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який на сьогоднішній день діє в редакції договору про внесення змін до іпотечного договору за №2846 від 17.08.2006.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0075/82/71669, 16 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай Світланою Володимирівною, зареєстровано в реєстрі за номером 514.

Предметом іпотеки згідно пунктів 1.2. договорів іпотеки за №2846 та за №514 виступає нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею: 57,3 кв.м, житловою 32,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.02.2007, зареєстрованого в Одеському міському БТІ та реєстрації об`єктів нерухомості 12 лютого 2007 року, зареєстрованого в книзі під №638пр, на сторінці №199, під №3741.

Відповідно до Висновку про вартість майна від 10.05.2018, проведеного експертом Постолакіною Л.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №168 від 14.06.2014, видане ФДМУ та ОНАЗ ім. О.С. Попова. Свідоцтво про підвищення кваліфікації МФ №58 ПК від 30.03.2018), середня ринкова вартість іпотечного майна складає 1 137 523,00 грн.

Таким чином, з укладенням кредитного договору та договорів іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак, позичальник не виконує вищезазначені умови кредитного договору, у зв`язку з чим, на адресу позичальника були направлені вимоги про виконання зобов`язань за кредитним договором вихідний №114/5-105271 від 17.10.2017 вихідний №114/5-105273 від 17.10.2017, надавши можливість добровільно врегулювати заборгованість протягом 60 днів.

Станом на 11 жовтня 2017 року за позичальником виникла заборгованість, яка в сукупності за кредитним договором 63421 та кредитним договором 71 669 становить: 163 316 доларів США 84 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 4 341 971, 39 грн.

На підставі викладеного, Банк просив суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитними договорами №014/0075/74/63421 від 17.08.2006 та за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007 у сумі: 163 316 доларів США 84 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 4 341 971, 39 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру, загальною площею: 57,3 кв.м, житловою 32,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 05.02.2007 видане виконавчим комітетом Одеської міської ради (№ запису в книзі: 638пр-199 від 12.02.2007) шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою ніж 1 137 523,00 грн. Окрім того просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 17 070, 00 грн.

30 липня 2018 року відповідачем ОСОБА_1 надано відзив на позов, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог банку, оскільки позивачем не надано належних доказів отримання нею кредитних коштів, тому його позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі (т. 1, а.с. 159-161).

20 березня 2019 року представником позивача надано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому представник банку надав відповіді на відзив ОСОБА_1 на позовну заяву (т. 2, а.с. 1-5).

Адвокат Жуков Тимур Вікторович в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав суду засобами електронної пошти клопотання про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги банку підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з мотивів, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимог не визнала та наполягала на залишенні позовних вимог без задоволення з обґрунтувань, що викладені в відзиві на позов.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитними договорами задоволено в повному обсязі. У рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/0075/74/63421 від 17.08.2006 та за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007 в сумі: 163 316 доларів США 84 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 4 341 971,39 грн та складається з:

- заборгованості за кредитним договором №014/0075/74/63421 від 17.08.2006: заборгованості за кредитом у розмірі 53 950 доларів США 83 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 1 434 346, 64 грн, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом: 12 754 доларів США 56 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 339 095, 07 грн;

- заборгованості за відсотками у розмірі 69 723 доларів США 83 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 1 853 690, 50 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками: 68 842 доларів США 51 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 1 830 259, 57 грн;

заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007:

- заборгованості за кредитом у розмірі 17 114 доларів США 38 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 455 006, 04 грн, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом: 17 114 доларів США 38 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 455 006, 04 грн;

- заборгованості за відсотками у розмірі 22 527 доларів США 80 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 598 928, 21 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками: 22 366 доларів США 62 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 594 643, 05 грн.

Суд звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею: 57,3 кв.м, житловою 32,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 05.02.2007 видане виконавчим комітетом Одеської міської ради (№ запису в книзі: 638пр-199 від 12.02.2007) шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою ніж 1 137 523,00 грн та стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9, ) витрати по сплаті судового збору у сумі 17 070,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норми процесуального та матеріального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року, що набрало законної сили 26 вересня 2017 року, по справі №523/1590/17, за позовом Публічного акціонерного товариства «Раффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007, у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної даності. Отже, у зв`язку з цим дані позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007 задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/74/63421 від 17.08.2006 також задоволенню не підлягають за пропуском строку позовної давності, який вона просила суд застосувати у заяві від 24 квітня 2019 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року ТОВ «Цикл Фінанс» залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Представник ТОВ «Цикл Фінанс» в судове засідання до апеляційного суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки.

14 грудня 2023 року від директора ТОВ «Цикл Фінанс» надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року за клопотанням відповідача ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в розмірі 25 605 грн за подання апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Судом першої встановлено, що 17 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0075/74/63421, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 55 300 доларів США 00 центів (п`ятдесят п`ять тисяч триста доларів США 00 центів) строком до 17 серпня 2026 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором (т. 1, а.с. 21-29).

17 серпня 2006 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2, відповідно до умов якої позичальник зобов`язався передати в заставу кредитору майно, що буде здане в експлуатацію, у вигляді квартири, розташованої за будівною адресою: АДРЕСА_1 , протягом тридцяти календарних днів з дня отримання свідоцтва про право власності (т. 1, а.с. 30).

Окрім того, 16 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акіонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0075/82/71669, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 18 360 доларів США 00 центів (вісімнадцять тисяч триста шістдесят доларів США 00 центів) строком до 16 березня 2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором (т. 1, а.с. 33-50).

Відповідно до умов п. 3.1. кредитних договорів кредитор надав позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з можливою виданою готівки через касу кредитора.

Відповідно до висновку Вищого господарського суду України, наведеному в Постанові Вищого господарського суду України від 06 квітня 2017 року у справі №905/2009/15, банківські виписки є належними доказами на підтвердження видачі кредиту.

Таким чином, банк виконав свої зобов`язання, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору (т. 1, а.с. 32, 52).

Посилання відповідача на те, що позивач не довів надання їй кредитних коштів спростовані матеріалами справи та не знайшли свого підтвердження.

Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсоткова ставка за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (п. 3.3. кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0075/74/63421, 17 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який на сьогоднішній день діє в редакції договору про внесення змін до іпотечного договору за №2846 від 17.08.2006.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0075/82/71669, 16 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай Світланою Володимирівною, зареєстровано в реєстрі за номером 514 (т. 1, а.с. 53-56)

Предметом іпотеки згідно з пунктів 1.2. договорів іпотеки за №2846 та за №514 виступає нерухоме майно, а саме: квартина, загальною площею: 57,3 кв.м, житловою 32,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.02.2007, зареєстрованого в Одеському міському БТІ та реєстрації об`єктів нерухомості 12.02.2007, зареєстрованого у книзі під №638пр, на сторінці №199, під №3741.

Відповідно до висновку про вартість майна від 10.05.2018, проведеного експертом Постолакіною Л.В. (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №168 від 14.06.2014, видане ФДМУ та ОНАЗ ім. О.С. Попова. Свідоцтво про підвищення кваліфікації МФ №58 ПК від 30.03.2018), середня ринкова вартість іпотечного майна складає 1 137 523,00 грн (т. 1, а.с. 62-80).

Позичальник не виконує вищезазначені умови кредитних договорів, у зв`язку з чим, на адресу позичальника були направлені вимоги про виконання зобов`язань за кредитним договором вихідний №114/5-105271 від 17.10.2017 вихідний №114/5-105273 від 17.10.2017, надавши можливість добровільно врегулювати заборгованість протягом 60 днів (т. 1, а.с. 119-130).

Станом на 11 жовтня 2017 року за позичальником виникла заборгованість, яка в сукупності за кредитним договором 63421 та кредитним договором 71669 становить: 163 316 доларів США 84 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 4 341 971, 39 грн та складається із наступного:

за кредитним договором №014/0075/74/63421:

- заборгованості за кредитом у розмірі 53 950 доларів США 83 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 1 434 346, 64 грн, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом: 12 754 доларів США 56 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 339 095, 07 грн;

- заборгованості за відсотками у розмірі 69 723 доларів США 83 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 1 853 690, 50 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками: 68 842 доларів США 51 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 1 830 259, 57 грн;

за кредитним договором №014/0075/82/71669:

- заборгованості за кредитом у розмірі 17 114 доларів США 38 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 455 006, 04 грн, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом: 17 114 доларів США 38 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 455 006, 04 грн;

- заборгованості за відсотками у розмірі 22 527 доларів США 80 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 598 928, 21 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками: 22 366 доларів США 62 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дуту розрахунку складає: 594 643, 05 грн.

Задовольняючи позов в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договорами кредиту та як наслідок виникнення заборгованості. Отже позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Дані розрахунки відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, Банком, доведена належним чином обґрунтованість підстав позову, проте позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0075/74/63421 від 17.08.2006 поданий Банком до суду поданий поза межами позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007 поданий Банком за наявності рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року, що набрало законної сили 26 вересня 2017 року, по справі №523/1590/17, за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007, яким у задоволенні позову Банка відмовлено за пропуском строку позовної даності. Отже, зі спливом позовної даності до основної вимоги вважається, що позовна давніть сплила і до додаткової вимоги стягнення на предмет іпотеки. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_3 надані суду письмові докази, якими повністю спростовуються підстави позову Банку.

Так, з письмових документів, наданих на вимогу суду апеляційної інстанції АТ «Райффайзен Банк Аваль», вбачається, що 14 травня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Юрієм Миколайовичем вчинені:

виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1439, про звернення стягнення на заставлене майно квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , що передана в іпотеку Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», на підставі договору іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 17 серпня 2006 року за реєстром №2846, договору про внесення зміни до іпотечного договору за №2846 від 17.08.2006, посвідчений там само 16 березня 2007 року за реєстром №513, за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаної квартири, про задоволення вимог Відкритого Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 58 539,27 дол. США, або 295 623,33 грн. станом на 12 серпня 2008 року, на загальну суму 299 080, 33 грн. Стягнення проводиться за строк: з 27 вересня 2007 року по 12 лютого 2008 року;

виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1442, про звернення стягнення на заставлене майно квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , що передана в іпотеку Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Раффайзен Банк Аваль», на підставі договору іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 16 березня 2007 року за реєстром №514, за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаної квартири, про задоволення вимог Відкритого Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 23 236,94 дол. США або 117 346,55 грн станом на 12 серпня 2008 року, на загальну суму 119 020,55 грн. Стягнення проводиться за строк: з 27 вересня 2007 року по 12 лютого 2008 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року, що набрало законної сили 26 вересня 2017 року, по справі №523/1590/17, за позовом Публічного акціонерного товариства «Раффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669 від 16.03.2007, у задоволенні позову Банку відмовлено за пропуском строку позовної давності (т. 2, а.с. 9-10).

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції дійшов висновку, що, у зв`язку з зверненням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 14.05.2008, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. був виданий виконавчий напис про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором №014/0075/82/71669, за рахунок забезпеченого іпотечним договором від 16.03.2007, реєстровий номер 514 іпотечної квартири, у розмірі 18 004,30 доларів США, як суми боргу по кредиту та заборгованості по простроченим відсоткам в розмірі 1 153,02 доларів США, Банк змінив строк повернення всієї суми кредиту та процентів 14.05.2008.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами Банку почався з дня вчинення виконавчого напису, тобто з 14 травня 2008 року та закінчився 14 травня 2011 року. З даним позовом щодо стягнення боргу за кредитом Банк звернувся до суду 01 лютого 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року виправлено описку в рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 13.09.2017 по справі №523/1590/17, вказавши в тексті рішення прізвище відповідача як « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 » (т. 2, а.с. 11).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давніть сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлено майно тощо).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність сплила і до додаткової вимоги договору іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 16 березня 2007 року за реєстром №514, який укладений з ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання кредитного договору №014/0075/82/71669.

Вирішуючи справу за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі №501/2410/18 (провадження №61-9177св21) виходив: «Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції ОСОБА_1 (а. с. 222, 223, т. 1), виходячи із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 12 листопада 2009 року цивільного позову у кримінальній справі про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання з 21 вересня 2028 року на 12 листопада 2009 року.

Тобто, АТ «УкрСиббанк» використало згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, з 12 листопада 2009 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України, зокрема щодо вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком 12 листопада 2009 року позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у серпні 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем».

Встановлено, що у справі, яка переглядається апеляційним судом відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності 24 квітня 2019 року (т. 2. а.с. 19-24).

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом звернення до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, який зареєстрований в реєстрі за №1439 14 травня 2008 року про звернення стягнення на заставлене майно квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , що передана в іпотеку Банку за договором іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 17 серпня 2006 року за реєстром №2846, договором про внесення зміни до іпотечного договору за №2846 від 17.08.2006, посвідчений там само 16 березня 2007 року за реєстром №513, який укладений з ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання кредитного договору №014/0075/74/63421 від 17.08.2006, із строком стягнення з 27 вересня 2008 року по 12 лютого 2009 року

Таким чином, згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 17 серпня 2026 року на 14 травня 2008 року.

Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У даному випадку перебіг трирічного строку позовної давності почався з моменту вчинення виконавчого напису з 14 травня 2008 року та закінчився 15 травня 2011 року.

Таким чином, з 14 травня 2008 року у Банка виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте Банк звернувся до суду з позовом лише 20 червня 2018 року (т. 1, а.с. 2), тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме право на позов об`єктивно виникло у Банку 14 травня 2008, а з позовом до суду Банк звернувся поза межами встановленого законом строку позовної давності лише 20 червня 2018 року. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду Банк не надав, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, отже порушене право Банка не підлягає захисту судом.

Таким чином, вимоги позивача, АТ «Райффайзен Банк Аваль», є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 257-267 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції у задоволенні позову Банку відмовлено, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 25 605 грн, сплата якого розстрочені ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2020 року до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі, стягненню з відповідача ОСОБА_1 не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитними договорами, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк