Провадження № 2/761/1860/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярової К.В.,

представника позивача Рущака В.І.,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним положення договору та повернення незаконно утриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визнати недійсним абзац 2 пункту 3.5 Договору найму квартири від 03.07.2021, укладеного між ним та відповідачкою та стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 700,00 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.07.2021 між ним та відповідачкою було укладено Договір найму квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 строком дії до 03.07.2022.

Вказує, що він належним чином сплачував орендну плату та всі інші платежі протягом всього періоду проживання у квартирі, однак, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації та вторгненням її військами 24.02.2022 на територію України він вирішив виїхати на деякий час з міста Києва, враховуючи небезпеку перебування у місті та небезпеку перебування у найманій квартирі.

При цьому, зауважив, що у квітні 2022 року, чоловік відповідачки зайшов у квартиру без його участі та здійснив заміну замків вхідної двері,про що його було повідомлено, а його представникам було надано ключі від квартири для вивезення його речей.

У травні 2022 у телефонній розмові на запитання чоловіка відповідачки щодо бажання продовжити наймати квартиру, враховуючи, що орендна плата сплачена до 03.06.2022 включно, враховуючи вказані обставини та дій відповідачки, він відмовився продовжувати орендні відносини.

При цьому, позивач зауважив, на те, що 18.05.2022 в телефонній розмові з чоловіком відповідачки йому було повідомлено, що не буде повернуто гарантійної суми у розмірі 700 доларів США, оскільки відносини припинилися менш ніж за 12 місяців, як то передбачено абз. 2 п. 3.5. Договору.

Позивач вважає, що така умова договору найму квартири стосовно неповернення сплаченої гарантованої суми, як і дії відповідача, є несправедливими та є такими, що порушують його права та підлягає визнанню недійсною, а гарантійна сума за договором підлягає поверненню, оскільки виїзд з квартири відбувся не за його бажанням, а був необхідністю та безвихідною ситуацією, спричиненою війною, ризиком для життя та здоров`я.

При цьомутакожвважає доводи відповідачки відносно того, що правовою підставоюдля неповернення гарантованої суми є дострокове припинення Договору найми квартири,є необґрунтованими. Такожвважає неповернення суми незаконним, оскільки дострокове припинення Договору найму квартири відбулося, у зв`язку з небезпекою перебування у місті Києві та безпосередньо унайманій квартирі, в якій він проживав, тому що мало місце неодноразове попадання ракет у житловий комплекс.

За таких обставин, вважає, що сплачена гарантована сума коштів відповідачкою утримується безпідставно та підлягає поверненню йому.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді СіромашенкоН.В.

Ухвалою суду від 05.10.2022відкрито провадження у справі за вказаним позовом в порядку спрощеного позовного провадження та призначено у справі судове засідання на 30.01.2023о 13 год. 30 хв.

У судовому засіданні 30.01.2023представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Зокрема, пояснив, що умовами Договору передбачено права позивача розірвати договір. При цьому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також враховуючи те, що дострокове припинення Договору спричинила війна та незаконні дії відповідачки, пункт яким передбачено неповернення Гарантованої суми у випадку волевиявлення позивача щодо розірвання договору, то відповідно відповідачка не мала права застосовувати утримання (не повернення) Гарантованої суми як штрафну санкцію за дострокове припинення договору, такий пункт є несправедливим по відношенню до нього. При цьому, з аналізу ст. 549 ЦК України можна дійти висновку, що штраф може нараховувати виключно за порушення чи невиконання зобов`язання, що не відбулося. При цьому розірвання Договору є правом позивача згідно чинного законодавства та п. 3.5 Договору, а не є порушення чи невиконанням умов договору.

Крім цього, зазначив, що п. 3.5. та будь-які інші пункти Договору не містить альтернативи повернення коштів у разі порушення відповідачкою умов Договору, що спричинило дострокове розірвання Договору, не містить умови що наймодавець у разі порушення умов договору у зв`язку із достроковим розірванням наймачем договору, зобов`язана повернути наймачу гарантійну суму та сплатити штраф чи інший вид санкцій в розмірі, що дорівнює Гарантійній сумі.

Також, п.3.5. Договору встановлює, що у разі розірвання Договору раніше ніж 12 місяців, наймодавець не повертає Гарантовану суму, однак такий пункт є незаконним та суперечить самій суті Договору, оскільки з самого початку позбавляє права наймача розірвати Договір достроково без настання наслідків, втрати Гарантійної суми, навіть, якщо таке розірвання є необхідним та спричинено не з вини позивача.

Відтак, вважає, що абзац 2 пункту 3.5 Договору має бути визнаний недійсним.

Крім того, зазначив, щовони дійшли згоди достроково, з 03.06.2022, розірвати Договір. При цьому зауважив, що ще до вказаної дати не міг потрапити до квартири через неодноразову заміну дверних замків.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Зазначив, що Договір було укладено згідно вимог чинного законодавства, позивач підписав Договір, про свідчить його підпис, отже, погодився з його умовами на момент його укладення, відтак, підстав, для визнання недійсним окремого положення Договору не має.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п.п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови).

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Отже, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, чинне законодавство не встановлює для учасників цивільних відносин обмежень передбачати в договорі визначені сторонами договору умови, що узгоджується із свободою договору, встановленою у ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороти, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, 03.07.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір найму квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 строком дії до 03.07.2022.

Відповідно до п. 3.2. Договору розмір плати за користування квартирою становить 19166,00 грн на місяць, що є еквівалентом 700 доларів США.

Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до п. 3.5. Договору його сторонами визначено, що Гарантійна сума повертається наймачеві після закінчення терміну найма об`єкта або у разі дострокового розірвання цього договору лише за відсутності у наймодавця до наймача претензій щодо взаємних розрахунків протягом фактичного терміну найма об`єкту, стану приміщення, предметів інтер`єру та за умови найму об`єкту не менше ніж 12 місяців.

В разі розірвання цього договору з ініціативи наймача в термін менший, ніж зазначений в цьому пункті, Гарантійна сума не повертається та вважається штрафом за невиконання умов цього Договору (абз. 2 п. 3.5 Договору).

Статтею 548 ЦК України встановлено загальні умови забезпечення виконання зобов`язання.

За ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, сторони Договору у п. 3.5. на власний розсуд визначили своєрідні штрафні санкції - відповідальність за порушення зобов`язання та закріпили таку умову в укладеному між ними Договорі,що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороти, вимог розумності та справедливості.

Підсумовуючи викладене,виходячи з аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним абз. 2 пункту 3.5. укладеного між сторонами Договору на підставі частини 1 статті 203, статті 215 ЦК України задоволенню не підлягають, враховуючи принцип свободи договору, закріплений в ст. 627 ЦК України, вільне волевиявлення учасника правочину його умов, тобто, самостійне визначення сторонами спору таких умов за порушення цивільного зобов`язання.

При цьому, в ході розгляду справи, судом не встановлено обставин щодо вчинення з боку відповідачки дій, спрямованих на примушення позивача до укладення Договору, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти Договір на невигідних йому умовах, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідачки, що призвели до укладення Договору.

Судом встановлено, що Договір був укладений з урахуванням вільного волевиявлення позивача, про що свідчить його підпис в Договорі, при цьому, його сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, підписавши Договір, позивач ознайомився та погодився з його умовами, тим самим не заперечував щодо його умов, не вказавши, що його положення є несправедливими.

Крім того, необґрунтовано твердження позивача про визнання недійсним абз. 2 п. 3.5. Договору, як такого, що суперечить загальним засадам справедливості, добросовісності, розумності, як такий, що містить несправедливі положення щодо позивача.

Як вже зазначалось вище, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначені умов договору.

Відповідно до п. 6.2. Договору останній може бути розірваний достроково, зокрема, за погодженням сторін (п.п. 6.2.2.), у разі невиконання або неналежного виконання наймачем умов цього Договору (п.п. 6.2.3.).

Відповідно п. 7.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену умовами даного Договору та чинним законодавством. Спори, що виникають у ході виконання цього Договору, вирішуються за згодою сторін, в іншому випадку, спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстави порушення договору.

За ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, у разі не згоди з умовами Договору, позивач міг скористатися передбаченою нормою ст. 651 ЦК України щодо змін умов договору шляхом внесення змін у відповідні його пункти Договору шляхом укладення додаткової угоди до нього.

При цьому, варто зазначити, що у разі недосягнення згоди щодо внесення змін до умов договору, сторони мають право вирішити спір у судовому порядку.

Правом, встановленим чинним законодавством щодо змін умов Договору,позивач не скористався, до відповідачки з відповідною пропозицією щодо внесення зміни до відповідних його умов,не звертався, між тим, звернувся з позовом до суду про визнання окремого положення Договору недійсним, що не є, у розумінні положень частини 1 статті 203, статті 215 ЦК України, для визнання такого пункту Договору недійсним.

Посилання представника позивача, що п. 3.5. та будь-які інші пункти Договору не містить альтернативи повернення коштів у разі порушення відповідачкою умов Договору, що спричинило дострокове розірвання Договору, що Договір не містить умови, що наймодавець у разі порушення умов договору у зв`язку із достроковим розірванням наймачем договору зобов`язана повернути наймачу гарантійну суму та сплатити штраф чи інший вид санкцій в розмірі, що дорівнює Гарантійній сумі,а також, посилання на те, що пункт п.3.5. Договору який передбачає, що у разі розірвання Договору раніше, ніж 12 місяців, наймодавець не повертає Гарантійну суму,є незаконним та суперечить самій суті Договору, оскільки з самого початку позбавляє права наймача розірвати Договір достроково без настання наслідків, втрати Гарантійної суми, навіть, якщо таке розірвання є необхідним та спричинено не з вини позивача, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, як вже встановлено судом, за п. 6.2. Договору останній може бути розірваний достроково, зокрема, за погодженням сторін (п.п. 6.2.2.) та у разі невиконання або неналежного виконання наймачем умов цього Договору (п.п. 6.2.3.).

Згідно п. 6.3. Договору наймач має право розірвати в односторонньому порядку цей Договір письмово, попередивши наймодавця в термін не менше, ніж за 30 днів до такого розірвання.

В матеріалах справи міститься лист - повідомлення позивача від 24.05.2022 на адресу ОСОБА_2 про розірвання Договору, у зв`язку із настанням форс - мажорних обставин, а саме: щодо неможливості проживання і користування квартирою,що обумовлені збройною агресією Росії та вторгненням російських військ на територію України, продовження ракетних обстрілів, а відтак, небезпеки для його життя, а також діями відповідачки щодо зміни замків у квартирі та постійних перешкод в користуванніжитловим приміщенням. Також, позивач прохав повернути грошові кошти у розмірі 700 доларів США.

Як зазначив позивач, сторони дійшли згоди достроково, з 03.06.2022, розірвати Договір. При цьому, звернув увагу суду, що відповідачка не заперечувала проти його розірвання та підтвердила таке розірвання в повідомленні на електронну пошту позивача від 08.06.2022, про що свідчать скрін-шоти відповідного листа.

Проте, як вбачається з матеріалів справи повідомлення про розірвання Договору на електронну пошту надіслано саме ОСОБА_3 , а не відповідачкою, яка є стороною договору.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527ЦК України передбачено виконання зобов`язання належними сторонами.

За положеннями цієї статті Закону боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, зобов`язання згідно умов Договору, позивачем виконано не належним чином.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов`язання;3) сплата неустойки;4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поряд з цим, позивач у зазначеному листі посилається на настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), у зв`язку із введенням 24.02.2022 на території України воєнного стану на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, який є продовженим, а також, що настання форс-мажорних обставин підтверджені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що перешкоджало фактичному виконанню умов Договору, за що виключається відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Таким чином, бажає припинення дії Договору з дати введення воєнного стану - 24.02.2022 та пропонує укласти відповідну Додаткову угоду до Договору, якою врегулювати вищенаведені питання.

З урахуванням вище наведених встановлених судом обставин у взаємозв`язку із положеннями 617, 652 ЦК України слід зазначити наступне.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-IX.

З листа ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що ТПП України, на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 рокустроком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тобто, ТПП листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнає форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року та підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону, ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 № 44(5) (далі - Регламент), передбачено, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Слід звернути увагу, що керуючись вищевказаною нормою, ТПП ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин. З метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.

Разом з цим, відповідно до ст. 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Таким чином, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що незважаючи на те, що ТПП України розмістила загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин та, який стосується невизначеного кола осіб, вказане не є безумовною підставою для звільнення сторони від відповідальності за невиконання зобов`язання, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями та по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини.

При цьому, аналізуючи судову практику з приводу оцінки сертифікату про форс-мажорні обставини в якості доказу, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до судової практики сертифікатне може засвідчуватифорс-мажорні обставини на майбутнє. У разі, якщо сертифікат про форс-мажорні обставини виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення.

Аналогічний правовий висновок викладений впостанові Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі №805/385/17-а.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21). Адже, визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Таким, чином, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»).

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести(постанова Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

На відміну від форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які роблять неможливим виконання зобов`язання в принципі, істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад, у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання (Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17 та у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

На відміну від форс-мажоруістотна зміна обставин не впливає на строк виконання зобов`язань (не змінює його) і не звільняє сторону від відповідальності за невиконання, а дозволяє припинити таке виконання (розірвання договору) чи змінити умови такого виконання або умови договору в цілому (для досягнення балансу інтересів сторін, який був порушений через істотну зміну обставин) (31 серпня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/15264/21).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто, неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити які саме зобов`язання за Договором були порушені/ невиконані та причину такого невиконання.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання.

За таких обставин, сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повиннадовести зв`язок між неможливістю виконання рішення та військовими діями.

Таким чином, сторонам необхідно доводити, що зобов`язання не виконано саме у зв`язку з воєнним станом і у випадку доведення факту невиконання зобов`язання, у зв`язку з настанням обставин непереборної сили, сторона договору буде звільнена від відповідальності.

Слід відмітити, що існування обставин форс-мажору щодо порушення/невиконання зобов`язань може доводитися будь-якими доказами (постанова Верховного Суду у справі № 912/3323/20 від 21 липня 2021 року).

Тобто, якщо сторона доведе, що порушила зобов`язання у зв`язку з непереборними обставинами (наприклад, у зв`язку з руйнуванням приміщення, неможливістю доставити товар на певну територію, знищенням майна і т.д.) вона буде звільнена від відповідальності. Якщо таких обставин сторона довести не зможе, то буде нести відповідальність на загальних засадах.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Комплексний аналіз вказаних правових норм дозволяє виснувати про те, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд 23.10.2019 в постанові у справі № 917/1307/18 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження абозаперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, судовому захисту підлягає тільки порушене право, тоді як, відповідачкажодним чином права позивача не порушила.

Розподіл судових витрат між сторонами підлягає в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2-5, 11-13, 141, 258, 259, 263, 268,352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним положення договору та повернення незаконно утриманих грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко