ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/18945/22

Провадження № 22-ц/4820/959/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/18945/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року (суддя Продан Б.Г., повне судове рішення складено 27 березня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати та втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Звертаючись до суду із позовом, який 03.01.2023 було уточнено, ОСОБА_1 вказувала, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року у справі № 2-401/12 (№2/2218/401/12) зобов`язано стягнути з відповідачки за період з 26.05.2008 по 29.02.2012 15622,90 грн заробітної плати, 13789,71 грн індексації заробітної плати, 23509,47 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2022 року стягнуто з відповідачки на користь позивачки за період з 01.02.2013 по 01.02.2020 3295,94 грн індексації заробітної плати, 47824,90 грн компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати, 25000 грн середнього заробітку.

Оскільки не вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 та за період з 01.02.2020 по 19.07.2022, тому позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 235147,38 грн ((56342 грн (з 01.03.2012 по 01.02.2013) + 52927,33грн (з 01.02.2020 по 11.12.2020) +125878,05 грн (з 12.12.2020 по 19.07.2022)), індексацію заробітної плати за час затримки за період з 01.02.2020 по 01.08.2022 в розмірі 1351,60 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за час затримки розрахунку за період з 01.02.2020 по 01.08.2022 в розмірі 12602,25 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року, враховуючи ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2023 року про виправлення описки, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1351,60 грн індексації заробітної плати, 12602,25 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2020 по 01.08.2022. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_2 на користь позивачки 1351,60 грн індексації заробітної плати та 12602,25 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2020 по 01.08.2022 міськрайонний суд прийшов до висновку про підставність цих позовних вимог, зважаючи на положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Разом з тим, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь 28000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2020 по 01.08.2022, суд першої інстанції виходив із того, що не проведенням відповідачкою розрахунку із позивачкою при звільненні останньої були порушенні права ОСОБА_1 , що підлягають захисту в порядку ст.117 КЗпП України та враховуючи висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 26.06.2019, тривалий період часу не проведення розрахунку при звільненні, розмір заборгованості по заробітній платі позивачки, суд вважав за можливе частково задовольнити цю позовну вимогу, зменшити розмір компенсаційної виплати ОСОБА_1 до 28000 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 01.02.2013 Хмельницький міськрайонний суд виходив з того, що відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 та в частині зменшення розрахованого середнього заробітку за період з 01.02.2020 по 19.07.2022, ОСОБА_3 в цих частинах оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так апелянтка зазначає, що 31.01.2013 Апеляційний суд Хмельницької області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованість із заробітної плати, індексацію заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте в рішенні були відсутні уточнення про те, який період був включений у розрахунок середнього заробітку. Однак, під час розгляду справи №686/21092/15 було виявлено, що в розрахунку середнього заробітку апеляційний суд здійснив нарахування середнього заробітку лише до 29.02.2012. У зв`язку із чим позивачка долучила до матеріалів справи висновок спеціаліста із уточненим періодом стягнення середнього заробітку, зокрема з 01.03.2012 по 31.01.2013, проте суд розглянув справу в межах початкових вимог, а саме за період з 01.02.2013 по 31.01.2020 і таким чином порушене право позивачки за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 залишилось не вирішеним.

Також, апелянтка вважає, що суд першої інстанції невірно застосував позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, висновок Верховного суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 та неправомірно прийняв рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

А тому, ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 у сумі 56342 грн та в частині зменшення розрахованого середнього заробітку за період з 01.02.2020 по 19.07.2022 з 178805,38 грн до 28000 грн та ухвалити нове рішення, яким стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 в сумі 56342 грн та стягнути різницю між нарахованою та стягнутою судом першої інстанції суму середнього заробітку за період з 01.02.2020 по 19.07.2022 у сумі 150805,38 грн.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2023 року призначено справу до судового розгляду на 21 червня 2023 року на 13 год 00 хв.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Корніюк А.П., П`єнти І.В., Талалай О.І. залишено без розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Позиція апеляційного суду

Як вбачається із доводів апеляційної скарги та підтверджено представником позивачки, ОСОБА_1 оскаржує судове рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013 у сумі 56342 грн та в частині зменшення розрахованого середнього заробітку за період з 01.02.2020 по 19.07.2022 з 178805,38 грн до 28000 грн, а тому апеляційним судом не переглядається судове рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 1351,60 грн індексації заробітної плати, 12602,25 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2020 по 01.08.2022. Адже відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц визначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення не відповідає у повному обсязі вказаним вимогам.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та апеляційної інстанції

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року у справі № 2-401/12 (№2/2218/401/12), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 15 622,90 грн заробітної плати, 13 789,71 грн індексації заробітної плати, 23 509,47 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, 5000 грн моральної шкоди, а також стягнуто з ОСОБА_2 643,93 грн судового збору в дохід держави. У решті позову відмовлено.

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 26.05.2005 по 26.05.2008 за трудовим договором у приватного підприємця ОСОБА_2 закрійником-модельєром у салоні-ательє «Марго». 26.05.2008 вона звільнилась з роботи за власним бажанням, заробітна плата їй у вищевказаний період не виплачувалась та при звільненні з роботи заборгованість з оплати праці для неї відповідачкою видана не була.

Вказане рішення виконано боржником ОСОБА_2 частково на суму 3324 грн в частині сплати моральної шкоди і на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення перебуває на виконанні.

Також, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року у справі 686/21092/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25000 грн та 250,20 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2022 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року у справі 686/21092/15-ц в частині відмови у стягненні індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та в частині судового збору скасовано з постановленням нового судового рішення в цих частинах. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3295 грн 94 коп індексації заробітної плати та 47824 грн 90 коп компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, із вказаних сум підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання судових витрат. В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 31.01.2013.

Колегія суддів вважає, що рішення міськрайонного суду в частині відмови у стягненні з відповідачки на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012 підлягає до скасування із закриттям провадження у цій частині.

Так, як вбачається із матеріалів справи №2-401/12 (№2/2218/401/12) ОСОБА_1 в серпні 2008 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , в якому просила стягнути з відповідачки заборгованість по заробітній платі з врахуванням індексу інфляції в сумі 18483 грн за час роботи з 10.10.2005 по 26.05.2008, заробітну плату за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України і моральну шкоду в розмірі 1000 грн (т.1 а.с.1-3 справи №2-401/12 (№2/2218/401/12)).

Позивачкою в цій справі неодноразово уточнювалися позовні вимоги та 29.03.2012 ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_7 подала до суду кінцеву заяву про збільшення позовних вимог, зі змісту якої вбачається, що остання просила стягнути з ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі з врахуванням індексу інфляції в сумі 31643,46 грн за час роботи з 01.06.2004 по 26.05.2008 станом на 19.03.2012; заробітну плату за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 26.05.2008 по 19.03.2012 в сумі 49571,34 грн та 5000 грн моральної шкоди (т.2 а.с.242 справи №2-401/12 (№2/2218/401/12)).

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2012 року про відмову у задоволені зазначених позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 622,90 грн заробітної плати, 13 789,71 грн індексації заробітної плати, 23 509,47 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, 5000 грн моральної шкоди. Вирішено питання судового збору. А в решті позову відмовлено (т.3 а.с.74-75, 108 справи №2-401/12 (№2/2218/401/12)).

Згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, цивільним процесуальним законом встановлена неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції не звернув уваги на тотожність спорів між тими ж сторонами в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012 в цій справі та по справі №2-401/12 (№2/2218/401/12), якою вже вирішено спір в межах заявлених позовних вимог та їх уточнення від 29.03.2012.

Отже, міськрайонний суд помилково за вказаний вище період розглянув справу, не звернувши уваги на наявність рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав за період з 01.03.2012 по 19.03.2012, що унеможливлює новий розгляд справи в цій частині (за вказаний період).

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №619/38/17, де залишаючи без змін судові рішення про закриття провадження у справі, Верховний Суд зазначив про неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013 (справа №2-401/12 (№2/2218/401/12)) та постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.08.2022 (справа 686/21092/15-ц) було стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди відповідно з 26.05.2008 по 19.03.2012 та з 01.02.2013 по 01.02.2020, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачці в задоволені позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013, адже доказів виконання рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі учасниками справи та їх представниками надано не було.

Разом з тим, при визначення суми середнього заробітку, що підлягає до стягнення із ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить із наступного.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , в тому числі, просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2012 року по 31 січня 2013 року в сумі 56342 грн, визначивши її з урахуванням пункту 10 Порядку № 100 (з проведенням коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення середньої заробітної плати).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 10 Порядку № 100, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат

і надбавок.

Таким чином, позивачка, здійснюючи розрахунок стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013, безпідставно визначила середній заробіток з урахуванням відкоригованої заробітної плати за підвищеним розміром середньої заробітної плати, оскільки положення пункту 10 Порядку № 100 не підлягає застосуванню при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці.

З огляду на викладене, середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку № 100.

Колегія суддів, провівши власний розрахунок, встановила, що середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці роботи перед звільненням становила 25,61 грн ((525 грн (мінімальна заробітна плата за березень 2008 року) + 525 грн (мінімальна заробітна плата за квітень 2008 року))/41 (кількість робочих днів у березні та квітні), а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком складає 219 днів.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2012 року по 31 січня 2013 року включно становить 5608,59 грн (25,61 грн х 219 робочих днів).

А тому, доводи апеляційної скарги в частині неправомірної відмови судом першої інстанції в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013 є частково обґрунтованими і в цій частині оскаржуване рішення підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги.

Разом з тим, посилання в апеляційній скарзі на помилкове зменшення міськрайонним судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2020 по 19.07.2022 є такими, що не заслуговують на увагу.

Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, виходячи із компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві та враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 (15622,90 грн), період невиконання ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013, дату звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23509,47 грн та рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.04.2022, залишеним без змін в цій частині постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.08.2022 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25000 грн, і виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність законних підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2020 по 19.07.2022, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки в розмірі 28000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012 підлягає скасуванню з закриттям провадження у цій частині; в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013 та судового збору - скасуванню та ухваленню нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5608,59 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013. В решті оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на вимоги статті 141 ЦПК України, враховуючи наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір») з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 475,53 грн (2491,01 грн (судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви, враховуючи уточнені позовні вимоги) * 19,09 (% задоволених позовних вимог)/100).

Та, пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 83,89 грн (3107,21 грн (судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення) * 2,7 (% задоволених вимог апеляційної скарги) /100) .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012 скасувати.

Провадження у справі №686/18945/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 по 19.03.2012 закрити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013 та в частині судового збору скасувати та постановити нове судового рішення в цих частинах.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 5608 (п`ять тисяч шістсот вісім) грн 59 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2012 по 31.01.2013 та стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь держави 475 (чотириста сімдесят п`ять) грн 53 коп судового збору.

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь держави 83 (вісімдесят три) грн 89 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай