ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21365/20

Провадження № 22-ц/4820/4/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року (суддя Приступа Д. І., повне судове рішення складено 07 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що з 05 вересня 2002 року по 07 вересня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2020 році дізналася про звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (справа № 686/16160/18). Грошові кошти відповідач позичив 20 липня 2013 року без її відома під час перебування у шлюбі. Вони не були предметом поділу спільного майна подружжя. Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 липня 2013 року у сумі 85000 грн, 31339,50 грн інфляційних втрат, 30600 грн процентів, 1469,41 грн судових витрати, усього 148408,91 грн. Позичені кошти є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на частину.

Тому позивачка просила стягнути з відповідача 73469,75 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42500 грн. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права. Позивачка не спростувала того, що кошти були надані у борг за її згодою. Суд не взяв до уваги те, що рішення суду не виконано, кошти за договором позики йому не повернуто.

Рішення суду у частині відмови в позові фактично не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Зазначає, що позичені кошти є спільним сумісним майном подружжя і її право на володіння ними не повинно залежати від волі інших осіб.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що кошти у сумі 85000 грн, передані у борг третій особі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка має право на одержання від відповідача частини цих коштів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Установлено, що з 05 вересня 2002 року по 07 вересня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором позики від 20 липня 2013 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у борг кошти у сумі 85000 грн.

Позивачка зазначає, що про укладення такого договору їй стало відомо наприкінці липня - на початку серпня 2020 року.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2018 року у справі № 686/16160/18 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 липня 2013 року у сумі 85000 грн, 31339,50 грн інфляційних витрат, 30600 грн процентів, 1469,41 грн судових витрат, усього 148408,91 грн.

Зі змісту довідки, виданої 02.10.2020 Другим ВДВС у місті Хмельницькому, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2018 року у справі № 686/16160/18 перебуває на примусовому виконання, станом на 02.10.2020 не виконано.

Відомості щодо виконання рішення суду на теперішній час у матеріалах справи відсутні.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

У силу статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпція спільності права власності сторін на кошти, що були передані за договором позики від 20 липня 2013 року не спростована відповідачем.

Згідно з частинами 1, 2 і 4 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За змістом частин 1, 2 і 3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У частині 1 статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.

Згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян має бути надана у письмовій формі.

У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі частини 2 статті 65 СК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 дійшла такого висновку: «Вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що приписи частин другої та третьої статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних кошітів у позику; договір позики на суму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений одним із подружжя без письмової згоди іншого з подружжя на його укладення може бути визнаний недійсним у разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Щодо питання про те, чи виникає за таким договором позики грошових коштів у іншого з подружжя (того, хто не був його стороною) право на отримання коштів з чоловіка (дружини) сторони договору, необхідно зазначити таке.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4, 5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження 14-75цс18), підстав для відступу від якої не вбачається.

Отже, наслідком недійсності договору позики, укладеного одним з подружжя без згоди на те іншого, є проведення реституції між сторонами недійсного правочину».

На підставі частини 4 статті 263 ЦПК України зазначений висновок апеляційний суд враховує при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням наведенного колегія суддів вважажає, що ОСОБА_2 вправі оспорити договір позики, укладений відповідачем без її згоди, який виходить за межі дрібного побутового та стосується грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Наслідком недійсності такого договору позики є проведення реституції між сторонами недійсного правочину.

Позивачка не довела те, що кошти, передані у позику, повернуті у власність відповідача, від чого залежить подальша можливість законної реалізації нею своїх прав.

Тому не заслуговують на увагу аргументи, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, що право власності на спільні кошти не повинно залежати від волі інших осіб.

Отже, позов про стягнення із ОСОБА_1 частини коштів, переданих у позику, задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На підставі частини 1 і 13 статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати відповідача по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1261,20 грн підлягають стягненню з позивачки.

При цьому суд враховує суму судового збору, яка підлягала сплаті при поданні апеляційної скарги, а не сплачену у більшому розмірі суму судового збору.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна грн 20 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта