Провадження № 4-с/761/138/2023
У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Леся Євгенівна, ОСОБА_2 , державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна про визнання неправомірними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

15.05.2023 року до суду надійшла зазначена скарга.

У вимогах скарги скаржник просить:

-визнати неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Лесі Євгенівни стосовно повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання;

-визнати неправомірним рішення - повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 26.04.2023 року головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Лесі Євгенівни;

-зобов`язати головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Лесю Євгенівну примусово виконати ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 31.01.2023 року по справі №761/19201/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. про визнання заповіту недійсним.

Вимоги скарги обгрунтовані тим, що на примусове виконання Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було направлено ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 31.01.2023 року по справі №761/19201/21.

Однак головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Леся Євгенівна повідомленням від 26.04.2023 року повернула стягувачу виконавчий документ без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконавчий лист надійшов до відділу без відповідної заяви стягувача про прийняття ухвали до виконання.

Заявник не погоджується із повідомленням державного виконавця оскільки ухвала була направлена до виконавчої служби із супровідним листом суду в якому вказано, що вона направляється до відома та виконання. Тому державний виконавець була зобов`язана розпочати примусове виконання ухвали на підставі п.3 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив її задовольнити.

Головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Леся Євгенівна, Вербовський Валерій Мирославович, державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна в судове засідання представників не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, пояснення на вимоги скарги до суду не направили.

26.06.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення Головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Лесі Євгенівни в яких вона зазначає, що 08.06.2023 року помічнику судді Фролової І.В. було передано другий примірник заповіту ОСОБА_3 від 17 жовтня 2020 року.

Тому у відповідності до положень ч.2 ст.450 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває справа №761/19201/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна про визнання заповіту недійсним.

У судовому засіданні, яке відбулося 31 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Аветисяном Р.М. заявив клопотання про застосування заходів процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом.

Ухвалою Шевченківського районного районного суду м.Києва від 31.01.2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - Аветисяна Р.М. про застосування заходів процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна про визнання заповіту недійсним - задоволено та застосовано до Першої київської нотаріальної контори заходи процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом - тимчасово вилучити у Першої київської нотаріальної контори другий примірник заповіту ОСОБА_3 від 17 жовтня 2020 року.

В ухвалі, як вбачається, зазначено стягувача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та боржника - Перша київська нотаріальна контора, адреса місцезнаходження - 01135, м. Київ, пр-т Перемоги, буд. 11, .

Частина 3 статті 146 ЦПК України визначає, що ухвала про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала від 31.01.2023 року надійшла до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 20.04.2023 року із супровідним листом Шевченківського районного суду м.Києва, що підтверджується відбитком печатки про реєстрацію вхідної кореспонденції.

Повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 26.04.2023 року, головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Леся Євгенівна на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернула виконавчий документ без виконання, оскільки виконавчий документ надійшов до відділу без відповідної заяви стягувача про прийняття ухвали до виконання, як передбачено ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частина 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо, 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Стаття 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В той же час, при зверненні до суду із скаргою, заявник зазначав, що державний виконавець мала розпочати примусове виконання ухвали на підставі положень п.3 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за яким виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Однак суд не може погодитись із твердженнями заявника оскільки ухвала суду постановлена за клопотанням представника ОСОБА_1 , якого в ухвалі зазначено стягувачем, а тому саме ОСОБА_1 або його уповноважений представник мали б подати разом з ухвалою суду заяву про її примусове виконання. Суд не є стягувачем за ухвалою від 31.01.2023 року. А тому суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що державний виконавець мала б розпочати примусове виконання виконавчого листа без заяви стягувача на підставі положень п.3 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, судом під час розгляду скарги не встановлено порушень Закону України «Про виконавче провадження» при поверненні виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог скарги.

З копії акту від 08.06.2023 року вбачається що другий примірник заповіту ОСОБА_3 від 17 жовтня 2020 року на виконання ухвали суду від 31.01.2023 року був переданий помічнику судді Фролової І.В. Однак заявник не повідомив суд про вказану обставину.

Крім того, суд звертає увагу, що виконавчий лист (ухвала суду) була повернута на адресу ОСОБА_1 , який є стягувачем, а не на адресу Шевченківського районного суду м.Києва.

Так як заявник не пропустив строк на звернення до суду із скаргою, судом не вирішувалось питання поновлення пропущеного строку.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Леся Євгенівна, ОСОБА_2 , державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна про визнання неправомірними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Н.Г. Притула