КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Київ

Справа № 760/14598/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року, постановлену у складі судді Савлук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про звернення стягнення на спадкове майно,

встановив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про звернення стягнення на спадкове майно, провадження у якій було відкрито ухвалою суду від 24 квітня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. про визнання недійсним договору позики.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про відмову у прийнятті зустрічного позову, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що у даному випадку, відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції не вирішив питання щодо повернення останнього та не врахував того, що позовні вимоги первісного та зустрічного позову виникають з одних і тих самих правовідносин, а саме факту ніби то отримання або неотримання померлим ОСОБА_4 (особою, яка тривалий проміжок свого життя вчиняла кримінально-карні діяння й притягувалась до відповідальності, а також завжди зловживала спиртними напоями та проживала за 74 км. від Києва) грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США від ОСОБА_3 (внутрішньо-переміщеної особи, що зареєстрована в м. Луганськ, яка ніде не працює, та схильна до вчинення кримінально-карних дій, яка на понад 30 років молодша за позичальника) на підставі сумнівного договору позики від 08.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кошель А.І., адже спірними є як правова природа цих коштів таr і факт можливості отримання їх ОСОБА_4 . Саме неповернення за свого життя ОСОБА_4 нібито позичених ним у позивача за первісним позовом коштів й зумовило предмет та підстави первісного позову - звернення стягнення на майно спадкоємця (позивача за зустрічним позовом).

Таким чином, оскільки у первісному та зустрічному позові фактично наявний спільний об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем, а саме грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, спільне коло учасників та предмет доказування, висновок суду першої інстанції про недоцільність одночасного розгляду зазначених вимог сторона апелянта оцінює критично.

Крім того, судом першої інстанції помилково зауважено, що об`єднання зустрічного позову з первісним позовом істотно розширить предмет доказування та призведе до затягування розгляду справи по суті, однак ним жодним чином не аргументовано такий висновок. Розгляд зазначених позовів незалежно один від одного може призвести до постановлення двох судових рішень, які суперечать одне одному, що створить ситуацію юридичної невизначеності.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить звернути стягнення на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року справу передано за підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

22 травня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір позики від 08 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель І.А., відповідно до якого ОСОБА_3 передала у позику ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 540 000 грн. на строк до 08.12.2021 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що первісний позов та зустрічний позов заявлені між тими ж сторонами, однак є різними щодо обраного способу захисту з урахуванням підстав та предмету позову за цими позовами, не виключають можливість повністю або частково задоволення первісного позову, у разі задоволення зустрічного позову, тобто в розрізі цих позовів, в кожному окремо, підлягають нові обставини, що тягне за собою збір нових доказів та призведе до затягування судового процесу, порушення прав позивача на своєчасний, швидкий розгляд судової справи по суті вимог заявлених у первісному позові. З огляду на викладене та зважаючи на те, що вирішення питання про прийняття в провадження зустрічного позову є правом суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову та його об`єднання в одне провадження з первісним позовом, що не позбавляє відповідача права звернутись до суду з окремим позовом в загальному порядку.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч.1 та п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Частиною 1 ст.193 ЦПК України визначено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

За змістом вищезазначених норм процесуального права, умовами прийняття зустрічного позову є те, що зустрічна позовна заява повинна бути подана до суду в строк, встановлений ст.193 ЦПК України, а також доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів. Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємосуперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 686/22243/16-ц (провадження № 61-20223св18) вказано, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача. Умовами пред`явлення зустрічного позову є: 1) взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; та 2) доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 904/6157/19 вказано, що взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у наступному: - обидва позови взаємопов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору. Взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; - вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; - задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 зазначено, що згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.

При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: - або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; - або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що 08 вересня 2021 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором позики передала позичальнику ОСОБА_4 540 000 гривень, що є еквівалентним 20 000 доларів США, які згідно з умовами договору позики (п.1) останній зобов`язувався повернути у строк не пізніше 08 грудня 2021 року.

Суму грошових коштів ОСОБА_4 зобов`язувався повернути в еквіваленті 20 000 доларів США. Однак, грошові кошти ОСОБА_4 не повернув у строк до 08 грудня 2021 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

За заявою ОСОБА_3 від 08 червня 2022 року, як кредитора, Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 21 червня 2022 року було заведено спадкову справу №280/2022 до майна померлого ОСОБА_4 .

Вказує, що після смерті ОСОБА_4 залишилось майно, яке складається з 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2021 року на 1/6 частину, копія свідоцтва про право власності на житло від 01.11.2000 року на 1/3 частину, копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2021 року на 1/12 частину (1/6+1/3+1/12= 7/12 частин). Іншим співвласником квартири - 5/12 частин є відповідач ОСОБА_1 , яка свою частку спадкового майна прийняла, але не отримала свідоцтв. Також відповідач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого рідного брата ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від одноразового платежу та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті брата ОСОБА_4 із поданням заяви про прийняття спадщини, тощо, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір позики від 08.09.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель А.І. за реєстровим № 2236, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посилаючись на те, що про наявність вказаного договору вона дізналась, отримавши позовну заяву ОСОБА_3 .

Вказує, що її брат ОСОБА_4 хворів на алкоголізм, а тому якщо і ставив свій підпис на юридичних документах, то не усвідомлював значення своїх дій. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_4 коштів у розмірі 540 000 грн. Також посилається на положення ст. 231 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Отже, в даному випадку, як первісний позов ОСОБА_3 , так і зустрічний позов ОСОБА_1 , виникли з одних правовідносин за договором позики, який укладено 08 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_4 , а тому їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору, дозволить повно і об`єктивно встановити фактичні взаємовідносини сторін та виключивши ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Висновок суду про те, що первісний та зустрічний позови не взаємопов`язані, колегія суддів вважає помилковим, оскільки з первісної позовної заяви вбачається, що вимога про звернення стягнення на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 , виникла саме на підставі договору позики від 08 вересня 2021 року, за яким спадкодавець ОСОБА_4 був позичальником, проте дійсність вказаного договору позики оспорює відповідач ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві .

З вищенаведеного вбачається, що обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, їх взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем, задоволення зустрічного позову може повністю виключити задоволення первісного позову, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви з підстав, передбачених ст. 193 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367 - 369, 374 - 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.