УХВАЛА

21 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 211/1159/23

провадження № 61-17273ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання зобов`язання за кредитним договором та іпотеки припиненими,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року провадження у цій справі закрито.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діяла ОСОБА_3 , задоволено. Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року про закритті провадження у справі скасовано й передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У грудні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТзОВ «ФК «Довіра та гарантія») подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Позиція Європейського суду з прав людини свідчить, що основною складовою права на суд є право доступу, у тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Постановою Великої Палати Верховного Суду у від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) визначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (що діяла до введення в дію Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18)).

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Отже, визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічної позиції дійшов й Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18.

Апеляційним судом встановлено, що постановою Верховного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 211/1722/20 у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання договору іпотеки припиненим відмовлено з підстав обрання позивачами неналежного способу захисту, який не передбачений законом, а отже, якщо суд відмовляє у позові у зв`язку із даною підставою, то в такому разі позивачу необхідно повторно звернутись до суду з новим позовом, але вже з іншою вимогою, належною або ефективною.

Зазначено, що справа № 211/1722/20 не була вирішена по суті, а обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, вказано, що у справі № 211/1159/23 заявлена інша позовна вимога щодо визнання припинення зобов`язання за кредитним договором, яка раніше позивачами не заявлялось.

Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , суд першої інстанції помилково виходив з того, що у провадженні суду вже перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТзОВ «ФК «Довірата Гарантія» про визнання договору іпотеки припиненим, та у справі було ухвалено постанову з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому обґрунтовано скасував ухвалу про закриття провадження у справі й передав справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та правильність висновків судів не спростовують.

Відтак, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення й зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання зобов`язання за кредитним договором та іпотеки припиненими відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара