Постанова

Іменем України

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 126/101/20

провадження № 61-20001св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року у складі судді Рудя О. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , який на день смерті постійно проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_1 .

Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на майно. Вона є спадкоємцем першої черги за законом, як дружина померлого. Крім того, 06 лютого 2008 року ОСОБА_3 заповів їй усе своє майно, згідно із заповітом, посвідченим секретарем Флоринської сільської ради, зареєстрованим у реєстрі за № 95.

Вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем однією сім`єю, заяву про відмову від прийняття спадщини не подавала, з цього приводу будь-яких заяв не підписувала.

Звернувшись до приватного нотаріуса Матвієнко Л. В. для оформлення спадщини, їй стало відомо, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 809, спадкова справа № 15/2019, на земельну ділянку площею 1,8203 га, кадастровий номер :05:001:0201, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Флоринської сільської ради, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІV-ВН № 053417, виданого Бершадською районною державною адміністрацією (далі - Бершадська РДА) 25 березня 2002 року на підставі розпорядження Бершадської РДА від 21 лютого 2002 року № 48.

Вважає, що заповіт від 19 жовтня 2018 року, яким її чоловік заповів ОСОБА_2 земельну ділянку, є недійсним.

З 2018 року чоловік важко хворів, знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Комунальної установи «Тростянецька центральна районна лікарня» (далі - Тростянецька ЦРЛ) з 17 травня 2018 року до 04 жовтня 2018 року і після виписки з лікарні перебував у важкому стані під її постійним наглядом.

На день посвідчення заповіту секретарем Джулинської сільської ради Щавінською Г. О., який було складено 19 жовтня 2018 року на ім`я відповідачки, її чоловік був лежачим хворим, у важкому стані, вона постійно була поруч з ним, доглядала його, протягом цього періоду часу ні з нотаріальної контори, ні з сільської ради до них додому ніхто не приходив.

ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований у с. Флорино, проте заповіт посвідчено секретарем Джулинської сільської ради.

Просила визнати недійсним заповіт, складений 19 жовтня 2018 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області Щавінською Г. О., зареєстрований у реєстрі за № 185, на підставі статті 1257 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачка не надала суду доказів, які б свідчили про те, що заповіт, вчинений заповідачем на користь відповідачки, суперечить вимогам законодавства України, зокрема, не довела тієї обставини, що заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту нікчемним або недійсним.

Оспорений заповіт було складено з дотриманням вимог закону, доводи позивачки про те, що заповідач через важку хворобу не міг розпорядитись майном на випадок своєї смерті у такий спосіб, є необґрунтованими.

Також, позивачка одночасно посилається на обставини, які мають різні наслідки щодо недійсності оспореного правочину: складення особою, яка не мала на це права, складенння з порушенням вимог та форми його підписання, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 20 березня 2019 року, адресованій приватному нотаріусу Бершадського районного нотаріального округу Матвієнко Л. В., суди встановили, що від усієї спадщини після смерті її чоловіка вона відмовляється, так як майно, що залишилося після смерті чоловіка, було його особистою власністю. Не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємиці за заповітом - ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували усталену судову практику про вчинення нотаріальних дій в приміщенні нотаріальної контори, яке є робочим місцем нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених законом.

Оскаржений заповіт є недійсним, оскільки у ньому відсутній запис стосовно місця його складання та місця його посвідчення з повноваженнями посадової особи сільської ради, секретаря виконкому, що вчиняє нотаріальну дію. Секретар Виконавчого комітету Джулинської сільської ради вчинила нотаріальну дію за межами свого нотаріального округу, а саме в с. Флорино, діяла без повноважень від секретаря Флоринської сільської ради, де є секретар.

Крім того, заповіт, складений зі слів спадкодавця та не зачитаний останнім в голос, є нікчемний.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає: суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, провадження № 6-2цс13.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2022 року, ОСОБА_2 заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що позивачка посилається на обставини, які мають різні наслідки щодо недійсності оспореного правочину.

На момент складання заповіту ОСОБА_3 був особою похилого віку, важко пересувався, однак самостійно підписав заповіт.

Крім оспореного заповіту, 19 жовтня 2018 року також складено заповітне розпорядження від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , який є чинним та позивачкою не оспорюється.

Позивачка відмовилась від майна, яке належало її чоловіку, не заперечувала проти видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 як спадкоємиці за заповітом.

Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, то такою підставою є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування конкретної норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посвідчення заповіту секретарем Джулинської сільської ради, а не Флоринської сільської ради, не суперечить частині п`ятій статті 1 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2022 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , який на день смерті постійно проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 листопада 2018 року, серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на майно померлого, зокрема, на земельну ділянку площею 1,8203 га, кадастровий номер :05:001:0201, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Флоринської сільської ради, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серія 1V-ВН, № 053417, виданого Бершадською РДА 25 березня 2002 року на підставі розпорядження Бершадської РДА від 21 лютого 2002 року № 48.

Встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги за законом, як дружина померлого ОСОБА_3 . Також, відповідно до заповіту від 06 лютого 2008 року, посвідченого секретарем Флоринської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 95, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 усе своє майно.

ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 постійно проживала із спадкодавцем однією сім`єю.

Разом з тим, 19 жовтня 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_2 .

Суди встановили, що ОСОБА_1 відмовилася від усієї спадщини після смерті її чоловіка, оскільки майно, що залишилося після смерті чоловіка, було його особистою власністю. Не заперечувала проти видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємиці за заповітом - ОСОБА_2 (а. с. 96).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона працює секретарем Джулинської сільської ради. Посвідчення заповітів входить до її посадових обов`язків. У жовтні 2018 року до неї звернувся ОСОБА_5 та повідомив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 хочуть скласти заповіти, та бажають, щоб їх посвідчив хтось із Джулинської сільської ради. ОСОБА_5 і ОСОБА_2 жителі с. Джулинка. ОСОБА_3 був лежачим і не мав можливості особисто приїхати до приміщення сільської ради, жодних перешкод для вчинення вказаної нотаріальної дії не встановлено. З дозволу сільського голови вона поїхала до будинку ОСОБА_3 у с. Флорино. Приїжджала туди вона двічі. Перший раз приїзджала, щоб запитати, які саме розпорядження хоче зробити подружжя, а другий раз - у цей же день із надрукованими заповітами. Вона пересвідчилася в дієздатності і правоздатності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пояснила, що вони можуть запросити свідків, але вони відмовилися. Крім подружжя під час посвідчення заповіту інших осіб не було. ОСОБА_1 підписувала документи за столом, а ОСОБА_3 - у себе на коліні, оскільки був лежачим і не міг встати, проте повністю розумів значення своїх дій. Вона посвідчила два заповіти, вчинені на користь ОСОБА_2 : від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Вони, прочитавши заповіти, підписали їх, крім того, ОСОБА_1 також розписалася і в книзі нотаріальної дії. Також вона має фотографії, зроблені в момент підписання заповітів. Підпис ОСОБА_3 нерозбірливий, через те, що чоловік розписувався лежачи. Складання заповітів було волевиявленням ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилалася на таке: заповіт від 19 жовтня 2018 року, яким її чоловік заповів ОСОБА_2 земельну ділянку, є недійсним, оскільки з 2018 року він важко хворів, був під її (позивачкою) постійним наглядом; ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований у с. Флорино, проте заповіт посвідчено секретарем Джулинської сільської ради.

Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши докази у справі, встановили, що хоча ОСОБА_3 за станом здоров`я був лежачим, проте повністю усвідомлював значення своїх дій та керував ними.

Заповіт, вчинений ОСОБА_3 , посвідчений секретарем Джулинської сільської ради, яка є посадовою особою, має право вчиняти відповідні нотаріальні дії відповідно до статей 1251-1252 ЦК України.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність обставин, що ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки всупереч статтям 12, 13, 77, 78, 80 ЦПК України позивачка не надала належних, допустимих і достатніх доказів у обґрунтування вказаних підстав позову. Позивач не довела, що заповіт від імені її чоловіка ОСОБА_3 , складений особою, яка не мала на це права, а також те, що на час складання заповіту волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до непогодження зі встановленими судами обставинами та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, що секретар Виконавчого комітету Джулинської сільської ради вчинила нотаріальну дію за межами свого нотаріального округу, а саме в с. Флорино, діяла без повноважень від секретаря Флоринської сільської ради, де є секретар, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статті 1247 ЦК України).

Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), згідно з пунктом 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

У матеріалах справи немає доказів (рішення відповідного органу місцевого самоврядування) на підтвердження повноважень секретаря Виконавчого комітету Джулинської сільської ради вчиняти нотаріальні дії за межами свого нотаріального округу, а саме в с. Флорино.

Однак за встановлених обставин у цій справі щодо вільного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном та неможливості скласти заповіт поза межами місця проживання зазначене порушення вимог законодавства України щодо посвідчення заповіту не має вирішального значення для вирішення спору.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20, зазначено таке.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» від 07 липня 1989 року, де зазначається, що в основі всієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда, і, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати в порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

Необхідно також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане і не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 688/3144/20 (провадження № 61-14422св21).

З огляду на те, що складення оспореного заповіту було волевиявленням ОСОБА_3 , посилання у позові на те, що заповіт посвідчено секретарем Джулинської сільської ради, яка не є посадовою особою, визначеною у статтях 1251-1252 ЦК України, не має повноваження вчиняти відповідні нотаріальні дії у межами нотаріального округу с. Флорино, не спростовують висновків судів про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 20 березня 2019 року, адресованій приватному нотаріусу Бершадського районного нотаріального округу Матвієнко Л. В., вона відмовилася від усієї спадщини після смерті її чоловіка (а. с. 96).

Також у матеріалах справи є свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 липня, 22 липня 2019 року та 30 вересня 2019 року, видані ОСОБА_2 приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Матвієнко Л. В., щодо спадкового майна померлого ОСОБА_3 : транспортного засобу, земельної ділянки та грошових коштів, розміщених на рахунках у банківських установах.

Тобто, оспорений заповіт фактично реалізовано, відповідач успадкувала майно у порядку спадкування за заповітом, а позивач не реалізувала своє право на спадкування.

За вказаних обставин, а також враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним у січні 2020 року, тобто після відмови від усієї спадщини після смерті її чоловіка та після сплину строку для прийняття спадщини, не скасувала цю відмову у встановленому законом порядку, не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, посилання ОСОБА_1 у позові на необхідність захисту порушеного права як спадкоємиці ОСОБА_3 шляхом визнання заповітунедійсним є безпідставним, оскільки оспорюваний заповіт на її спадкові права не впливає та їх не порушує (див. постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 343/800/17 (провадження № 61-36084св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 463/579/18 (провадження № 61-11961св19).

Посилання заявниці на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, провадження № 6-2цс13, є необґрунтованими.

У справі № 6-2цс13 Верховний Суд України зазначив наступне: нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених Законом. Нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом в межах свого нотаріального округу незалежно від того, де знаходиться приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса: в межах нотаріального округу або поза його межами.

Оскільки будь-яких законних підстав для визнання заповіту недійним за заявленим позивачем позовом не встановлено, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи фактичні обставини у справі, яка переглядається у касаційному порядку, висновки судів про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту від 19 жовтня 2018 року, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області Щавінською Г. О., не суперечать висновкам у справі № 6-2цс13.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права під час розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко