КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3064/20 Головуючий у 1 інстанції: Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/2797/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції міста Києва про відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувавтим, що позивач працював на посаді голови правління АКБ «Київ» та за час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони.

Проте,05.10.2010 року стосовно позивача органами досудового розслідування порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 366 КК України. Після оголошення зазначеної події в ЗМІ частина друзів віддалилась від позивача.

Крім того, позивача неодноразово допитували правоохоронні органи, які порушували його нормальний спосіб життя.

Після направлення кримінальної справи до суду були виклики у судове засідання, а 15.02.2013 року кримінальну справу повернуто правоохоронним органам для проведення додаткового розслідування.

Вподальшому кримінальне провадження відносно позивача було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Отже, позивач незаконно перебував під слідством від05.10.2010 року до 26.07.2014 року- 3 роки 9 місяців, а всього - 45 місяців.

Так,внаслідок змін у щоденному житті у позивача погіршилось здоров`я, відбулись зміни в способі життя, погіршились стосунки в сім`ї та з друзями.

За таких обставин неправомірними діями працівників органів досудового розслідування - слідчого відділу Шевченківського РУ ГУНП у м. Києві та прокуратури м. Києва позивачу завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним повідомленням підозри та проведення необґрунтованого досудового розслідування.

Розмір завданої шкоди позивач розрахував виходячи з суми 56 676 грн за місяць перебування під слідством, а всього за 45 місяців - 2 497 500 грн.

Заперечуючи проти позову, відовідач Державна казначейська служба України подала відзив на позов, в якому просив відмовити у його задоволенні.

Вказувалось, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, а тому відповідно до положень чинного законодавства Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших органів.

Крім того, позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Не доведено, на думку представника відповідача Державної казначейської служби України, і факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань.

Крім того, розмір моральної шкоди позивачем завищено та належними доказами не обґрунтовано.

Представник відповідача прокуратури Київської області у своєму відзиві проти позову просив відмовити в його задоволенні та зазначав, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності моральної шкоди внаслідок незаконних дій прокуратури. Зазначав, що інших доказів, на підставі яких суд міг би встановити факт завдання моральної шкоди позивачу, визначити ступінь та розмір відшкодування завданої шкоди, позивачем не надано.

Також представник прокуратури Київської області не погодився з розміром визначеної моральної шкоди і вказав, що такий розмір має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З огляду на зазначене, позовні вимоги визначені позивачем без належного обґрунтування та надання доказів, якими вони підтверджуються.

Представник ГУ НП у Київській області у своєму відзиві проти позову просив відмовити у його задоволенні. Зазначав, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

При цьому, жодні дії слідчого чи прокурора в установленому законом порядку незаконними не визнані.

Також відносно позивача не застосовувались запобіжні заходи, відтак він мав можливість реалізувати свої звички і бажання, міг вільно пересуватись по території України, здійснювати на власний розсуд своє дозвілля і відпочинок, відвідувати та спілкуватись з родичами.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди - 297 483 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції у місті Києві з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції, а саме: зменшення суми відшкодування моральної шкоди.

Скаргу обгрунтовує тим, що період перебування під слідством у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 19 листопада 2010 року - дати пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних дій працівників органів досудового розслідування - Київської міської прокуратури та ГУ Національної поліції у м. Києві позивачу завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним повідомленням підозри та проведення необґрунтованого досудового розслідування.

Також суд зазначав, що при визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на момент розгляду справи, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 297 483, 00 грн. (6500, 00 грн. * 45 місяців перебування позивача під слідством = 292 500, 00 грн. та 4983, 00 грн.: 6500, 00 грн. / 30 днів * 23 дні).

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 26.07.2014 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Ю.І. Харкевичем було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000319 від 15.03.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

Зокрема, із вказаної постанови вбачається, що 06.02.2009 року Голова правління банку «Київ» ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні АБК «Київ» за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 16-22, умисно склав завідомо неправдивий документ - протокол №8 засідання Правління АКБ «Київ» від 06.02.2009, який містив інформацію, що не відповідала дійсності.

Встановлено, що 02 лютого 2010 року першим заступником прокурора Шевченківського району м. Києва порушено кримінальну справу №60-3628 за фактом складання та видачі службовими особами АКБ «Київ» завідомо неправдивого документу, що спричинило тяжкі наслідки та за фактом перевищення службовими особами АКБ «Київ» своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 365 КК України.

З постанови також вбачається, що 05.10.2010 року порушено кримінальну справу щодо колишнього голови правління АКБ «Київ» ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 366 КК України, яку об`єднано з кримінальною справою № 60-3628.

17.11.2010 року кримінальну справу №60-3628 закрито в частині перевищення службовими особами АКБ «Київ» своїх службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки, за відсутності складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

17.11.2010 року дії ОСОБА_1 у кримінальній справі №60-3628 перекваліфіковано з ч.2 ст.366 КК України на ч.1 ст.366 КК України.

19.11.2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та 31.12.2010 кримінальна справа з обвинувальним висновком направлена до Шевченківського районного суду м. Києва.

15.02.2013 року ухвалою колегії Апеляційного суду м. Києва кримінальна справа направлена для проведення додаткового розслідування.

15.03.2013 року відомості про вчинення кримінального правопорушення за матеріалами кримінальної справи №60-3628 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000319 з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.366 КК України та розпочато досудове розслідування.

Так, у вказаній постанові також вказано, що під час досудового розслідування встановлено, що факти, викладені в протоколі №8 засідання Правління АКБ «Київ» від 06.02.2009 року дійсно мали місце, відтак відомості зазначені в ньому не можуть вважатись недостовірними.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За п.5 ч.1 ст.3 КПК України досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

За пунктом 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічна позиція викладена у правовій позицій Верховного Суду у постанові від 29.07.2019 року по справі № 552/2143/16-ц.

З огляду на зазначене, під час досудового розслідування встановлено відсутність дії у формі видачі завідомо підробленого документу та відсутність завідомо неправдивих відомостей, які є обов`язковими ознаками об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 366 КК України.

Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

При цьому, в силу вимог ст.12, 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом враховано, що позивач перебував під слідством від 05.10.2010 року до 26.07.2014року, а саме, 3 роки 9 місяців, а всього - 45 місяців.

Також судом враховано обсяг завданої моральної шкоди позивачу, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, внаслідок цього в житті позивача відбулись зміни у способі життя позивача, погіршились стосунки в сім`ї та з друзями, а також погіршився стан здоров`я, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач має ряд хронічних захворювань (цукровий діабет, гіпертонічна хвороба, виразкова хвороба).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме внаслідок неправомірних дій працівників органів досудового розслідування - Київської міської прокуратури та ГУ Національної поліції у м. Києві позивачу завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним повідомленням підозри та проведення необґрунтованого досудового розслідування.

Так, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачами у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, саме на державу покладається обов`язок відшкодувати шкоду, яка заподіяна посадовими особами Київської міської прокуратури та ГУ Національної поліції у м. Києві.

Крім того, згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року

№460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Згідно покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

На підставі наведених норм моральна шкода, завдана позивачу незаконними діями органів досудового розслідування, згідно з вимогами статті 1174 ЦК України відшкодовується за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України.

Як зазначалось вище, стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, визначає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою.

Сфера дії вказаного закону поширюється на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Враховуючи наведене, за наявності відповідного судового рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, Державна казначейська служба України в особі відповідного територіального органу, здійснює списання коштів з рахунку, відкритого на вказані потреби, що фінансується за рахунок державного бюджету.

З огляду на зазначене, судом вірно встановлено наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Так, розмір моральної шкоди, визначений позивачем, виходячи з суми 56 676 грн за місяць перебування під слідством, а всього за 45 місяців 2 497 500 грн суд вірно вважав завищеним та необґрунтованим.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року в справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі №522/17164/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 13 листопада 2019 року в справах № 583/1075/16-ц, № 405/2480/16-ц.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 становить 6 500 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на момент розгляду справи, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов вірного висновку, що позов підлягав задоволенню в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 297 483, 00 грн. (6500, 00 грн. * 45 місяців перебування позивача під слідством = 292 500, 00 грн. та 4983, 00 грн.: 6500, 00 грн. / 30 днів * 23 дні).

З огляду на вищенаведене, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, то суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги були обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення частково.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: