Номер провадження: 22-ц/813/2082/23
Справа № 509/398/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович, Державне підприємтсво "СЕТАМ", Одеська філія ДП "СЕТАМ" про визнання житлового будинку об`єктом сумісної власності, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27.01.2020 р., ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просив визнати житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 об`єктом сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 14.06.2007 р. між ним та ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_2 укладено внутрішньосімейний договір (договір про спільну діяльність) на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якого вони взяли зобов`язання об`єднати свої внески та спільні дії для досягнення спільної мети - будівництва житлового будинку. На виконання вищевказаного договору вони здійснили вклади у спільну діяльність у вигляді грошових коштів, майна, майнових прав, 14.06.2007 р. у день укладення договору позивач ОСОБА_1 передав свою частку коштів на будівництво у розмірі 60000 дол.США, розраховуючи отримати в приватну власність 1/3 частину житлового будинку. ОСОБА_1 зазначає, що на даний час відповідачі не узгоджують його пропозиції, не дають можливості оформити часткове право власності на будівлю, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Також до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява щодо забезпечення вказаного позову, а саме: накласти арешт на житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії, спрямовані на примусове відчуження житлового будинку за зазначеною адресою у будь-який спосіб, зокрема, шляхом проведення електронних торгів, а також на реєстрацію права власності на дане нерухоме майно, яке можливо уже належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; зупинити продаж житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ДП "СЕТАМ" або будь-якому його регіональному відділенню проводити електронні торги, щодо продажу житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення спору по суті; зупинити примусову реалізацію арештованого житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з електронних торгів (ДП "СЕТАМ"), призначених на 28.09.2018 р. (лот 301042); заборонити суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації, до набрання рішенням суду у справі законної сили, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією права власності відносно майна - житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.08.2020 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович, Державне підприємтсво "СЕТАМ" про визнання житлового будинку об`єктом сумісної власності, про визнання рішення виконавчого комітету, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору про внесення змін до іпотечного договору недійсним до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково.

Накладено арешт на житловий будинок з господарчими будівлями, загальною площею 266,5 кв.м., житловою площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, акціонерного товариства "Альфа-Банк", треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович, державне підприємство "Сетам", Одеська філія ДП "Сетам", про визнання житлового будинку об`єктом сумісної власності - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, а тому у суду відсутні законні підстави для їх задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції 27.10.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович, Державне підприємтсво "СЕТАМ", Одеська філія ДП "СЕТАМ" про визнання житлового будинку об`єктом сумісної власності, про визнання рішення виконавчого комітету, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору про внесення змін до іпотечного договору недійсним- задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду підлягає скасуванню, з огляду на те, що постановлене неповноважним судом.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що судом також було порушено норми матеріального та процесуального права при розгляді справи по суті, з огляду на наступне.

Апелянт вказує, що укладений між сторонами договір про спільну діяльність у вигляді простого товариства, оскільки вони спільно зобов`язались діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети визначеної у договорі, при цьому спільна діяльність повинна була здійснюватися на основі об`єднання вкладів.

ОСОБА_1 зазначає, що зазначений договір ним виконаний належним чином та у повному обсязі зобов`язань за договором про партнерство та співробітництво, але діями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушені його майнові права. за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, твердження суду першої інстанції про ненадання позивачем належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України щодо виникнення між позивачем та відповідачами договірних відносин апелянт вважає безпідставними.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що до позовної заяви ним були додані копія договору №15/06/07-В/6-3 про будівництво будинку від 15.06.2017 року, копія розписки про передачу коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівництво житлового будинку, копія внутрішньосімейного договору на будівництво житлового будинку (договір про спільну діяльність), копія угоди від 14.05.2007 року, але суд не надав належної оцінки вказаним доказам, обмежившись єдиним висновком про необґрунтованість позовних вимог.

Окрім цього, апелянт зазначає, що на обґрунтування позовних вимог та з метою збору доказів по справі, він звертався до суду про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати оригінал договору №15/06/07-В/6-3 від 15.06.2007 року про пайову участь в будівництві житлового будинку, оригінал свідоцтва про право власності на спірний будинок або витяг про державну реєстрацію прав та рішення виконкому Таїровської селищної ради від 21.03.2010 року №170, яке стало підставою для видачі свідоцтва про право власності від 31.08.2010 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати технічний паспорт на спірний будинок. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції проігнорував його заяву про витребування доказів, та навіть не оглянув в судовому засідання оригінал розписки про передачу коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівництво житлового будинку.

З огляду на вищевказане, позивач вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків, викладених у рішення суду обставинам справи, що призвело не правильного ухвалення рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович, Державне підприємтсво "СЕТАМ", Одеська філія ДП "СЕТАМ" про визнання житлового будинку об`єктом сумісної власності, про визнання рішення виконавчого комітету, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору про внесення змін до іпотечного договору недійсним.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2021 року у складі колегії суддів: головуючого Князюка О.В., суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 26 травня 2022 року на 11 годину 15 хвилин в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Розгляд справи було призначено на 15.06.2023 року л 09:30 год.

Сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності сторін.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Суд встановив, що будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України щодо виникнення між позивачем та відповідачами договірних відносин, ОСОБА_1 до суду не надано.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 14.06.2007 р. між ним та ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_2 укладено внутрішньосімейний договір (договір про спільну діяльність) на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якого вони взяли зобов`язання об`єднати свої внески та спільні дії для досягнення спільної мети - будівництва житлового будинку. На виконання вищевказаного договору вони здійснили вклади у спільну діяльність у вигляді грошових коштів, майна, майнових прав, 14.06.2007 р. у день укладення договору позивач ОСОБА_1 передав свою частку коштів на будівництво у розмірі 60000 дол.США, розраховуючи отримати в приватну власність 1/3 частину житлового будинку. ОСОБА_1 зазначає, що на даний час відповідачі не узгоджують його пропозиції, не дають можливості оформити часткове право власності на будівлю, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Залучені до матеріалів справи в додатках документи: розписка про передачу коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівництво житлового будинку та копія внутршньосімейного договору на будівництво житлового будинку не приймає до увагу з огляду на те, що з наданих суду доказів не можливо встаговтти час їх укладення.

Водночас в процесі перегляду оскаржуваного рішення суду встановлено, що рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 04.10.2016 року у справі №506/543/16-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №2008/13-1-08/149 від 27.03.2008 року в загальному розмірі 88437,65 дол. США, що еквівалентно, станом на 04.10.2016 року 2 290 535,14 грн.

Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №2008/13-1-08/149 від 27.03.2008 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») 27.03.2008 року було укладено іпотечний договір за яким іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку іпотекодержателю Банку нерухоме майно, що стане власністю іпотекодавця в майбутньому, після укладення цього договору, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_3 надавалась згода на передачу спірного майна в іпотеку його дружиною ОСОБА_2 .

Судовим рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 04.10.2016 року встановлено, що Банком 28.05.2015 року на адресу ОСОБА_2 направлялась вимога про сплату кредитної заборгованості, яка отримана останньою проте виконана не була.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи та відкрито виконавче провадження.

Позовна заява у цій справі подана 27.01.2020 року, тобто під час виниклої заборгованості за кредитом та під час пред"явлення вимоги кредитором.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України у Постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У іншій своїй Постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд України зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналізуючи всі обставини справи, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, а тому у суду відсутні законні підстави для їх задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині ухвалення рішення неповноважним суддею. Колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Рішенням зборів суддів Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.06.2015 року № 5 затверджено Засади використання автоматизованої системи документообігу суду в Овідіопольському районному суді Одеської області. Вказана інформація знаходиться у вільному доступі на офіційному вебсайті Овідіопольского районного суду Одеської області.

Розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи суд суддями головуючим у розгляді вказаної справи було визначено суддю Кочко В.К.

З огляду на зазначене, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта з огляду на те, що вони ґрунтуються на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі доводи загалом аналогічні викладеним в позовній заяві та їм надана оцінка судом першої інстанції, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.06.2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе