ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9509/23 Справа № 205/3012/21 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів, (суддя першої інстанції Остапенко Н.Г.), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення його до будинку та передачі йому ключів від нього, обґрунтовуючи це тим, що 14 березня 2007 року позивач зі своєю сестрою ОСОБА_4 продали квартиру, що належала їм на праві спільної часткової власності. Отримані кошти були розподілені між ними, а свою частину коштів позивач вклав в будівництво та ремонт будинку АДРЕСА_1 , в якому і був зареєстрований. Всі гроші, які заробляв позивач, починаючи з 2007 року, він вкладав в покращення умов проживання за місце реєстрації, де спільно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_5 , а 18 серпня 2007 року позивач одружився з ОСОБА_5 та проживав за зазначеною адресою вже сім`єю з ОСОБА_5 та їх спільною донькою ОСОБА_6 . Будинок належить на праві приватної власності матері ОСОБА_5 - ОСОБА_2 . Позивач власного житла не придбав, оскільки вважав будинок АДРЕСА_1 , який був визначений відповідачем на весіллі як весільний подарунок, своїм житлом. З 2014 року по 18 квітня 2019 року (з перервами) позивач перебував на військовій службі в зоні АТО. Після демобілізації з лав Збройних Сил України та повернення додому дізнався, що дружина на вимогу тещі має намір розлучитися з ним. При цьому, його обмежили в доступі до житла, де він був зареєстрований та проживав та де знаходяться його речі та документи. Так, 26 лютого 2021 року його не пустили додому, а 19 березня 2021 року позивач дізнався, що змінили замки на вхідних дверях, де перебували його особисті речі. Станом на сьогодні позивач вимушений мешкати у друга, оскільки не має власного житла, а будинок за спірною адресою є єдиним місцем для проживання. Зазначає, що не може постійно мешкати у свого приятеля, оскільки це створює для останнього незручності у зв`язку зі знаходженням в його квартирі сторонньої людини.

Оскільки позивач вважає, що його протиправно позбавлено доступу до житла, де він має в силу ст. 405 ЦК України та ст. 156 Житлового кодексу України право користування житловим приміщенням, та припинення сімейних відносин між подружжям не позбавляє члена родини права користування займаним приміщенням, враховуючи, що він є зареєстрованим за спірною адресою та з 2007 року вкладав особисті кошти, зусилля та час на розбудову будинку, відповідачrf зі своєю матір`ю зробили його фактично безхатченком, у зв`язку із чим позивач звертається до суду з цим позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до даного будинку та передачі ключів від нього, відмовлено.

Судові витрати позивача віднесено на його рахунок.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанція є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, яке належить скасувати та ухвалити нове із задоволенням його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що з 22 лютого 2007 року спірна адреса була фактичним його місцем проживання, де він і є донині зареєстрований, як чоловік ОСОБА_3 , з дозволу якої і вселився до цього приміщення. Того ж року він продав своє власне житло та з того часу власного житла не має, де б він мав законні права на користування, а договір найму житла, на який посилається суд у рішенні, був укладений на 6 місяців, які вже спливли та договір закінчив свою дію, тому на сьогодні він проживає у друзів, інколи ночує на роботі, а винаймати інше житло у нього немає матеріальної можливості.

Разом з цим позивач посилається на те, що в період з 2014 року по 2019 рік він перебував на військовій службі у зоні АТО, за що отримав статус учасника бойових дій та через погіршення стану здоров`я 18 квітня 2019 року був демобілізований. За цей час у ОСОБА_3 склались інші відносини з іншим чоловіком та вона змінила замки у будинку, чинить перешкоди у користуванні ним спірною житловою площею, внаслідок чого у них склались неприязні стосунки шляхом безпідставного виклику поліції, подання заяв до дільничого щодо вчинення ним насильницьких дій щодо неї та доньки, що не відповідає дійсності. Черговий скандал, спровокований ОСОБА_3 та її матір`ю був направлений на позбавлення його права користування житловим приміщенням шляхом чергового виклику поліції та поданням заяви про крадіжку речей ОСОБА_1 , внаслідок чого були нею замінені замки у вхідних дверях, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що йому зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні житлом, де він зареєстрований, і саме даний факт є підставою для його не проживання за спірною адресою, тому суд дійшов помилкового висновку, відмовивши позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2023 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді Лаченкової О.В., суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року справу витребувано від суду першої інстанції, яка 25 жовтня 2023 року надійшла до Дніпровського апеляційного суду.

Розпорядженням керівника апарату суду від 13 жовтня 2023 року призначено повторний розподіл справи у зв`язку із прийняття 12 жовтня 2023 року Вищою радою правосуддя рішення про відставку судді ОСОБА_7 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2023 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді Канурної О.Д., суддів Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року справу призначено до розгляду по суті на 20 грудня 2023 року о 14.20 год.

01 грудня 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Усенко А.О. подала відзив на апеляційну скаргу, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, в якому зазначає, що у березні 2021 року позивач забрав з будинку свої речі, після чого вона змінила замки на дверях, а з травня цього року ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 з іншим чоловіком, також там проживає і дитина ОСОБА_8 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року за позовом ОСОБА_3 шлюб з ОСОБА_1 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 05 серпня 2021 року.

Відповідно до договору найму житла від 22 січня 2022 року ОСОБА_1 винаймає житло за адресою: АДРЕСА_2 , отже, житлом забезпечений, а у відповідності до висновку психолога встановлено, що дитина не хоче спілкуватись із батьком та спеціалістом рекомендовано не травмувати дитину, не спричиняти їй стресовий розлад при зустрічах із батьком, які рекомендовано проводити у присутності матері.

У суді першої інстанції позивач підтвердив погані стосунки із донькою та її матір`ю.

Апелянт сам у своїй скарзі підтверджує факт добровільного залишення житлового приміщення з власної ініціативи, в якому не проживає по цей час, а перешкоди йому ніхто не чинить, що ним не спростовано документально, як то, звернення до поліції щодо порушення його права на проживання, що відповідно до висновків Верховного Суду від 22 серпня 2022 року у справі № 348/1072/20, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивач не надав доказів відмови йому зі сторони відповідачки чи неможливості добровільно домовитись щодо користування спірним будинком, зокрема, шляхом надання йому ключів від вхідних дверей.

З огляду на викладене просить рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 39 зв.).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Просяник Н.П., пояснення відповідачки ОСОБА_2 , пояснення третьої особи ОСОБА_3 , пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 адвоката Усенко А.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю за адресою : АДРЕСА_1 з дозволу матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 2021 року жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 . ОСОБА_2 зареєстрована та проживає адресою: АДРЕСА_3 .

У 2007 році до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 продав належну йому частину квартири.

З дозволу відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 22 лютого 2007 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що отримані від продажу своєї нерухомості грошові кошти витратив на капітальний ремонт та будівництво за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, жодних доказів проведення ремонтних робіт у будинку відповідача, суттєвого поліпшення життєвих умов за вищевказаною адресою не надав. ОСОБА_3 у судовому засіданні стверджувала, що гроші, отримані від продажу власного житла ОСОБА_1 витратив на власні потреби, у тому числі на придбання автомобіля та професійних інструментів, у будинку за час спільного проживання позивача та ОСОБА_3 було зроблено лише косметичний ремонт ще до продажу позивачем своєї власності.

18 серпня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народилася донька ОСОБА_8 .

Доводи позивача, що будинок був весільним подарунком йому та ОСОБА_3 не підтверджується жодними доказами.

Відповідачка та її донька ОСОБА_3 не вчиняли жодних дій, спрямованих на виселення позивача із спірного будинку, а також не вчиняли будь-яких перешкод у його проживанні. Однак, 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 з власної волі залишив домоволодіння, у якому не проживає по цей час.

У березні 2021 року позивач забрав з будинку всі свої речі, після чого ОСОБА_3 замінила замки на спірному будинку. З травня цього ж року ОСОБА_3 проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з іншим чоловіком. Дитина ОСОБА_6 мешкає з матір`ю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року по справі № 205/2036/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між ними розірвано. Рішення набрало законної сили 05 серпня 2021 року.

Відповідно до договору найму житла від 22 січня 2022 року ОСОБА_1 винаймає житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, позивач житлом забезпечений.

Між ОСОБА_1 та колишньою дружиною вкрай неприязні стосунки. ОСОБА_3 неодноразово зверталася до поліції через сварки з позивачем. 13 квітня 2021 року за зверненням ОСОБА_9 психолог ОСОБА_10 , провівши з дитиною ОСОБА_8 психодіагностичне інтерв`ювання (бесіду), надала психологічний висновок спеціаліста.

Відповідно до вказаного висновку зі слів дитини: «…тато б`є маму, це було неодноразово, я була свідком цього, він сказав я йому не потрібна, я не хочу з ним спілкуватися…». Спеціалістом рекомендовано детально обговорити можливість зустрічей і спілкування батька ОСОБА_1 з дитиною, але так, щоб не травмувати дитину, не спричинити стресовий розлад, бажано тільки у присутності матері.

У судовому засіданні позивач підтвердив, що з донькою має погані стосунки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленим ті обставини, що між сторонами склались неприязливі відносини, що створює неприйнятну атмосферу для неповнолітньої дитини, враховуючи, що позивач має житлове приміщення для свого проживання, яке винаймає, а за ст. 41 Конституції України, ч.5 ст. 9, ч.2 ст. 64, ст. 150, ст. 156 Житлового кодексу України позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Дніпровський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що усі дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були направлені на позбавлення ОСОБА_1 права користування єдиним житлом, яким він мав право користуватися, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, але вона проживає за іншою адресою. Вона залишила свій будинок своїй доньці ОСОБА_3 та зареєструвала туди позивача ОСОБА_1 з метою, що сім`я буде проживати в цьому будинку. Але позивач негідно поводився з її донькою, внаслідок чого її донька розлучилася з позивачем. На наступний час позивач ОСОБА_1 знятий з реєстрації за вказаною вище адресою 30.08.2023 року, що підтверджується довідкою № 5059 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (том № 2, а.с. 76).

В судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_3 пояснила, що вона проживала разом із позивачем ще до реєстрації шлюбу, а також після реєстрації шлюбу, вона бажала зберегти сім`ю, але позивач ОСОБА_1 постійно вчиняв сварки, застосовував психологічне та фізичне насилля, у зв`язку з чим вона була вимушена звертатися до поліції. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2021 року шлюб між нею та позивачем розірвано та встановлено, що з 24.02.2021 року сімейні відносини припинені, сторони проживають окремо. Ніяких перешкод у проживанні у будинку ні її мати ОСОБА_2 , ні вона не чинили позивачу, але він 24.02.2021 року з власної волі залишив домоволодіння та не мешкає там.

Із матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_3 неодноразово зверталася із заявами до відділення поліції № 3 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області та до Новокодацького відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області з приводу насильства відносно неї та дитини (том № 1, а.с. 80 84).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ні ОСОБА_11 ні їхня донька ОСОБА_6 не зареєстровані у спірному домоволодінні, а мають зареєстроване місце проживання та частку у праві власності в квартирі АДРЕСА_5 , є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява N 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява N 17496/19).

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.10.2021 року у справі № 128/2294/17, провадження № 61-4491св21.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 25 грудня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна