справа №381/1521/21
провадження № 22-ц/824/7787/2023
головуючий у суді І інстанції Ковалевська Л.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Сергеєва Альона Василівна, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання недійсним договору про утримання та виховання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Сергеєва А.В., Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання недійсним договору про утримання та виховання дитини.

В обгрунтування позову вказувала, що 10 лютого 2007 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Від вказаного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 . У грудні 2015 року шлюб було розірвано.

Зазначала, що 29 грудня 2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 2/381/1755/15 було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття щомісячно, починаючи з 6 жовтня 2015 року.

Після розлучення між сторонами склались неприязні стосунки. Під час введення Урядом з березня 2020 року жорстких карантинних заходів через СОVID-19 в Україні діти були відправлені на дистанційне навчання, тому позивач після згоди доньки дозволила їй деякий час проживати з бабусею та дідусем зі сторони батька і бути під їх наглядом до закінчення карантинних обмежень. Однак, після неодноразових погроз зі сторони відповідача, позивачкою оволодів сильний страх за життя та здоров`я доньки та за своє життя та здоров`я, через що позивач вимушена була погодитись з тим, що дитина залишиться проживати з батьком.

В подальшому, сторони домовились про укладення нотаріального договору про утримання та виховання дитини. Однак, сам текст договору, був розроблений особисто відповідачем без попереднього узгодження з позивачем змісту угоди, думка позивача не була врахована і повністю проігноровані права позивача щодо утримання та виховання дитини. Вимагаючи від позивача підписати аліментний договір на невигідних для позивачки умовах, відповідач продовжував психологічно тиснути на позивача. Обрана відповідачем форма укладання аліментного договору, свідчить про його жорстоке ставлення до позивача та дитини. Це навіть змусило її звернутися з заявою до поліції. Вона як жінка, турбувалася лише про дитину та боялася її втратити, тому під впливом цих тяжких обставин, їй нічого не залишалося, як підписати на вимогу відповідача у нотаріуса аліментний договір, щоб позбавитись від психологічного тиску, фізичних знущань з боку відповідача, що спричинили їй неймовірні страждання. Отже, під впливом цих тяжких обставин і вкрай невигідних для позивача умов між позивачем та відповідачем був 23 березня 2021 року укладений Договір про утримання та виховання дитини.

На підставі викладеного, позивачка просила визнати Договір про утримання та виховання дитини від 23 березня 2021 року недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Сергеєва А.В., Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання недійсним договору про утримання та виховання дитини - задоволено.

Визнано недійсним Договір про утримання та виховання дитини - ОСОБА_4 від 23 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу - Сергеєвою А.В., зареєстрований в реєстрі за № 574.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Також просить скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою суду від 16 червня 2021 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про вчинення психологічного тиску на дитину - ОСОБА_4 та на позивачку - ОСОБА_2 не підтверджується і є лише припущенням, причому таким, яке не має під собою обґрунтованих підстав - тому ніяким чином він не має лягати в основу рішення. Вказане твердження суду не доведено будь-якими доказами, ні письмовими, ні свідченнями осіб тощо.

Зазначає, що у позовній заяві від 7 травня 2021 року позивачка просила суд визнати недійсним договір про утримання та виховання дитини, який укладений 21 березня 2021 року про що, ухвалою суду від 27 травня 2021 року відкрито позовне провадження. З того часу позивачка заяву про уточнення позовних вимог не подавала, суд зміни не приймав. Незважаючи на вимогу позивачки та предмет спору щодо визнання недійсним договору, який укладений 21 березня 2021 року, суд виніс необґрунтоване рішення про визнання недійним договору, який укладений на 2 дні пізніше - 23 березня 2021 року.

Звертає увагу, що при винесенні рішення по справі не було враховано, що позивачка має вищу юридичну освіту, певний та багаторічний досвід за спеціальністю (що підтверджується характеристикою з місця її роботи, яка була надана суду саме позивачкою і знаходиться в матеріалах справи), та мала змогу об`єктивно вивчити та оцінити умови договору перед його підписанням; пояснення третьої сторони по справі - приватного нотаріуса Сергеєвої A.B., яка пояснила суду, що особисто вона не примушувала сторони до укладання договору, оскільки це домовленість між сторонами. Нотаріусом було роз`яснено сторонам, у тому числі, статті 179, 196 СК України, а також права та обов`язки, що будуть виникати в майбутньому.

27 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Олексієнко О.О., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Олексієнко О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та вважав, що оспорюваний договір не відповідає нормам цивільного та сімейного законодавства, а саме п.1,3,6 ст.203 ЦК України та ст. ст.179, 196 СК України.

З таким висновком колегія апеляційного суду погодитись не може з урахуванням наступного.

Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Так, у ст. 109 СК України передбачені два види договорів подружжя щодо спільних дітей: договір про виховання дитини (ч. 1 ст. 109 СК України);

договір про розмір аліментів на дитину (ч. 2 ст. 109 СК України). Положеннями ч. 4 ст. 157 СК також, передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2007 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Від вказаного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 . У грудні 2015 року шлюб було розірвано.

Зазначала, що 29 грудня 2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 2/381/1755/15 було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття щомісячно, починаючи з 6 жовтня 2015 року.

З приводу стягнення аліментів з ОСОБА_1 було відкрите виконавче провадження.

19 березня 2021 року ОСОБА_2 подала до державного виконавця заяву про закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів з батька дитини і зазначила, що претензій до нього в подальшому мати не буде до виповнення дитиною 18 років (а.с.145 т.1).

У подальшому 23 березня 2021 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено нотаріально посвідчений договір про утримання та виховання дитини.

Відповідно до умов цього договору сторони домовились щодо умов утримання та виховання дитини ОСОБА_4 , яка є спільною дитиною сторін спірного договору.

Відповідно до умов спірного договору сторони домовились, що до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку дитина буде проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (п.7 договору). Нотаріусом роз`яснено батькам положення ч. 3 ст. 160 СК України, відповідно до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцятирічного віку, визначається нею самою.

Відповідно до п. 8 договору, мати дає згоду батьку самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду дитини за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, у супроводі батька та/або без батька з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставах, учнівських олімпіадах та конкурсах, туристичних, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей.

П. 9 договору обумовлено, що матір у разі виїзду за кордон на постійне проживання зобов`язується виконати всі аліментні зобов`язання, визначені цим договором щодо утримання дитини, шляхом сплати всієї суми аліментів виру хованої за весь строк дії договору, визначеного в пункті 15 даного договору.

Зміст оспорюваного договору свідчить, що до нього також включено умови, які регулюють аліментні відносини сторін.

Так, у п. 2 договору визначено розмір аліментів у сумі 3000 грн щомісячно на утримання дитини. Установлено також строки та порядок сплати аліментів не пізніше 28 числа поточного місяця шляхом перерахування суми аліментів на відкритий на ім`я батька рахунок, реквізити якого указані у пункті 2 договору.

Передбачено також, що крім сплати суми аліментів мати бере участь у додаткових судових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) за домовленістю між батьками. Безпосередньо у п. 4 договору сторони дійшли згоди щодо визнання додатковими витратами на дитину, які зумовлені розвитком здібностей дитини (витрати на придбання (викуп, оренда тощо) східного костюму, участь у конкурсах, змаганнях, майстер-класах, пов`язаних з ними витратами на відрядження), лікуванням (придбання необхідних дитині лікарських засобів (лікувальних препаратів), які полягають в п`ятдесяти відсотковому відшкодуванні матір`ю батьку грошових коштів від їх вартості, шляхом перерахування суми додаткових витрат за реквізитами, вказаними в п. 2 даного договору.

Установлено порядок сплати додаткових витрат на дитину.

Умовами пунктів 10 та 11 договору передбачено відповідальність за невиконання матір`ю зобов`язань у виді нарахування та сплати неустойки (пені) в розмірі 3% від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат на дитину за кожен день прострочення зобов`язання, а також передбачено стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса відповідно до ч. 2 ст. 189 СК України.

Також за домовленістю батьків у п. 5 спірного договору було встановлено обов`язок матері сплатити на утримання дитини заборгованість по аліментам в розмірі 16142 грн у строк до 01 квітня 2021 року шляхом перерахування суми заборгованості по аліментам одноразовим платежем за реквізитами, указаними у п. 2 цього договору.

14 травня 2021 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис за № 899, за яким до стягнення з ОСОБА_2 підлягає сума заборгованості, яка складається із грошових коштів у розмірі 16 142 грн - сума боргу по аліментам, що передбачена п. 5 договору, строк повернення якого настав 1 квітня 2021 року; неустойки (пені) у розмірі 3 відсотка від несплаченої суми аліментів за кожен день прострочення зобов`язання, що передбачена п. 11 договору, за період з 2 квітня 2021 року по 14 травня 2021 року, та становить 20 823,18 грн. Відповідно до частини 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі не більше 100 відсотків заборгованості. Виходячи з цього сума неустойки (пені) складала 16 142 грн (а.с. 99).

Постановою державного виконавця від 17 травня 2021 року було відкрите виконавче провадження за № НОМЕР_3 (а.с. 105) щодо стягнення у примусовому порядку за виконавчим документом, а саме виконавчим написом нотаріуса заборгованості зі сплати аліментів.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 16 червня 2021 року (а.с. 110) було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису № 899 від 14 травня 2021 року до набрання рішенням у цій справі законної сили.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору проутримання та виховання дитини сторона позивача указувала як підставу для визнання цього договору недійсним ряд норм матеріального права, зокрема 180, 181, ч. 1 ст. 189 СК України, 27, 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закон». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається зі змісту обгрунтування позову позивачка зазначала про те, що договір нею був підписаний під фізичним та психологічним тиском відповідача та під впливом тяжкої обставини, що мають бути перевірені на наявність підстав для застосування наслідків, передбачених у статтях 231 та 233 ЦК України. У позовній заяві також указано на введення відповідачем позивача в оману щодо деяких положень договору, що може бути підставою для застосування наслідків, передбачених положеннями ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Зокрема порядок визнання недійсним договору визначено нормами ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 30 березня 2023 року у справі №569/12039/19.

Так, законодавством України передбачено два способи стягнення аліментів на дітей: на підставі угоди про сплату аліментів (договір по утриманню дітей), або на підставі рішення суду. Аналогічно питання визначення місця проживання дитини може визначатися угодою між сторонами, або за відсутності такої угоди у судовому порядку.

Батьки дитини мають право укласти між собою договір про сплату аліментів на дитину, який укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами аліментного договору виступають батьки дитини, причому незалежно від того, перебувають вони у шлюбі між собою чи ні. Умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, а також порядок виплати та підстави цільового використання аліментів і не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 вказувала на те, що договір про утримання та виховання дитини від 23 березня 2021 року підписаний позивачкою на невигідних для неї умовах, зазначала, що відповідач психологічно тиснув на неї та погрожував щоб позивачка підписала договір, а обрана відповідачем форма укладання аліментного договору, свідчить про його жорстоке ставлення до неї та дитини.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що під час посвідчення нотаріусом спірного правочину сторони були присутні особисто. Відповідно до п. 20 договору, підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, що договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Відповідно до п. 18 договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів про сплату аліментів на дитину, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. 203 ЦК України, ст. 157, 160, 180-197 СК України.

У суд першої інстанції була викликана нотаріус, яка посвідчувала спірний договір та була присутня під час підписання сторонами оспорюваного договору, яка жодних обставин, які свідчать про вчинення відповідачем на позивача тиску, не підтвердила. У матеріалах справ відсутні докази, які свідчать про недостовірність пояснень нотаріуса. Інших доказів у підтвердження факту застосування до позивачки фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача, вчинення правочину проти своєї справжньої волі позивачки та щодо наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, матеріали справи не містять.

Перевіряючи доведеність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, колегія суддів доказів, що підтверджують таких підстав також не встановила.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Саме така правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 березня 2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі №369/13272/18, від 15 листопада 2021 року у справі №149/1962/20, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20, провадження № 61-17166св21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про утримання та виховання дитини на підставі статі 233 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для позивачки обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Колегія суддів зауважує, що позивач, який оспорює правочин, мала довести, що за відсутності тяжкої обставини, договору про утримання та виховання дитини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, так як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на позивача (статті 12, 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Як убачається із змісту протоколів судових засідань позивачка неодноразово указувала на укладення оспорюваного договору внаслідок помилки, що судом першої інстанції було перевірено та зроблено висновки про доведеність підстав для визнання недійсним указаного договору саме на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Однак колегіяапеляційного суду з такими висновками погодитись не може з урахуванням наступного.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Саме до таких висновків дійшов ВС у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №127/23145/21.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору позивачка помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення виходив із того, що позивач в момент укладення оспорюваного договору була у пригніченому стані, через розлучення з дитиною та мала помилкове уявлення відносно умов договору, який підписувала з метою реалізації зобов`язань по утриманню та вихованню дитини, з надією таким чином повернути доньку, однак такі твердження не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору недійсним без доведення наявності такої вади волі, як помилки під час укладення оспорюваного договору.

Наведені обставини про пригнічений стан позивачки не свідчать про дефект сприйняття позивачем правової природи правочину на момент його укладення.

За таких обставин, висновок суду про доведеність підстав, передбачених ст. 229 ЦК України для визнання недійсним оскаржуваного договору про утримання та виховання дитини є необґрунтованим. В основу оскаржуваного рішення покладено ряд встановлених судом обставин щодо взаємовідносин між колишнім подружжям та їх ставлення щодо місця проживання дитини, оцінки участі кожного із батьків у піклуванні та вихованні дитини, що не входить до предмету доказування у цьому спорі, а може бути підставою для ініціювання розірвання договору та визначення місця проживання дитини та участі її батьків у вихованні в іншому, зокрема судовому порядку.

Колегія апеляційного суду також не може погодитись із доводами позову та висновками суду першої інстанції про те, що спірний договір містить умови, які порушують права дитини з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Договір про сплату аліментів не може містити умову про відмову від права на отримання аліментів на дитину. Така умова договору порушуватиме права дитини. Відмова від права є неправомірною (ст. 8 СК України, ст. 27 ЦК України). Тому така умова не може бути включеною в договір про сплату аліментів на дитину.

Спірний договір жодних умов про відмову від права на отримання аліментів на дитину не містять.

Так, пункт 2 договору про утримання та виховання дитини передбачає, що аліменти повинні бути сплачені матір`ю не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного поточного місяця шляхом перерахування суми аліментів на відкритий, на ім`я батька, безготівковий рахунок.

Пунктом 4 абз. 3 договору передбачено, що додаткові витрати на дитину сплачуються не пізніше 10 (десяти) днів з дня звернення Батька до матері з вимогою про відшкодування таких витрат. Мати вважається такою, що прострочила оплату додаткових виплат, якщо вона не виконала свій обов`язок, щодо оплати додаткових витрат у строк після спливу семи днів від дня пред`явлення відповідної вимоги Батьком.

З вищевикладених умов договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови договору фактично виключають обов`язок відповідача як батька нести витрати по утриманню своєї доньки ОСОБА_5 , тобто позбавляють неповнолітню, передбаченого законом права на утримання іншим з батьків.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки п. 4 абз. 1 передбачено, що додаткові витрати на дитину полягають в п`ятдесяти відсотковому відшкодуванні матір`ю батьку грошових коштів від їх вартості, шляхом перерахування суми додаткових витрат за реквізитами, вказаними в п. 2 даного договору.

Таким чином, іншу частину додаткових витрат на дитину сплачує батько, що прямо слідує із наведеного п. 4.

Такі положення договору також узгоджуються із положеннями ч. 1 ст. 189 СК, згідно із якими у договорі про сплату аліментів на дитину визначаються розміри та строки виплати аліментів.

Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 179 СК передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відтак, незазначення у оспорюваному договорі розміру та строків перерахування батьком на свій рахунок грошових коштів, які він має намір використати в інтересах дитини, не свідчить, що батько усунувся від обов`язку нести витрати по утриманню своєї доньки.

Також судом першої інстанції було надано оцінку положенням п. 5 договору, яким було встановлено обов`язок матері сплатити на утримання дитини заборгованість по аліментах в розмірі 16 142 грн, яка повинна бути сплачена матір`ю не пізніше 1 квітня 2021 року шляхом перерахування суми заборгованості по аліментам одноразовим платежем за реквізитами, вказаним в п. 2 даного договору.

Визнаючи вказаний пункт договору таким, що порушує права дитини, суд першої інстанції виходив із того, що зазначена умова договору є обтяжливою для матері дитини та несправедливою, оскільки за своїм юридичним навантаженням, спричиняє додатковий фінансовий тиск на платника аліментів.

Також суд першої інстанції вважав обтяжливими для позивачки пункт 11 оспорюваного договору, відповідно до якого у разі невиконання, неналежного або несвоєчасного виконання матір`ю умов даного договору та виникнення заборгованості з вини матері, вона несе відповідальність згідно із статтею 196 СК України та зобов`язана сплатити неустойку (пеню) в розмірі 3 (трьох) відсотків від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат на дитину за кожен день прострочення зобов`язання.

При цьому, як убачається із змісту наведеного п. 11, у ньому одночасно сторони мали намір врегулювати відповідальність як за несвоєчасну сплату аліментів відповідно до ст. 196 СК, так і відповідальність за несвоєчасну компенсацію додаткових витрат, за які положенням указаної статті передбачено різні санкції: у виді 1 відсотка пені (ч. 1 ст. 196 СК) та 3 процентів річних (ч. 4 ст. 196 СК).

Наведене, у разі неоднакового тлумачення сторонами цих умов договору, може бути підставою для визначення тлумачення цих умов договору, або зміни таких умов договору, а не підставою для визнання договору в цілому недійсним, у тому числі, унаслідок наявності в ньому обтяжливих для однієї із сторін умов.

Тому висновок суду першої інстанції та посилання позивача на те, що умови договору щодо сплати аліментів є обтяжуючими не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсними. Крім того, позивач, у разі недосягнення згоди із відповідачем, не позбавлений права звернутися до суду з позовом до відповідача про зміну умов відповідного договору.

Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №591/4287/18.

Щодо визнання п. 6 таким, що порушує права дитини, колегія суддів зазначає наступне.

Безпідставним є також висновок суду першої інстанції про те, що умови пункту 6 договору порушують права дитини, оскільки його умовами визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю батька.

Колегія апеляційного суду вбачає, що така умова пункту договору була складена відповідно до попередньої редакції ст. 179 СК України, яка діяла до набрання чинності Закону №2037-VIII від 17 травня 2017 року, і яка передбачала, що аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і у разі смерті того з батьків, з ким проживала дитина, аліменти стають власністю дитини.

На час укладення оспорюваного договору вже діяла нова редакція наведеної статті Кодексу, відповідно до якої аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Тому, колегія апеляційного суду погоджується, що відповідна норма договору некоректно відтворює попередню редакцію Кодексу, яке втратила чинність, що є підставою для внесення змін до договору у відповідній частині, проте таких вимог позов не містить.

Отже, статтею 179 СК Україниврегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

В той же час, відповідно до ст. 31 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є частковою, яка наділяє таку особу самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини.

Ураховуючи наведене колегія апеляційного суду не вбачає підстав для визнання недійсним оспорюваного договору в цілому внаслідок некоректного зазначення у договорі про набуття у власність батьком коштів, які перераховані йому у якості аліментів на утримання дитини, оскільки безпосередньо у п. 6 договору передбачено, що аліменти мають використовуватись за цільовим призначенням і дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання, що відповідає меті використання аліментів.

Також колегія апеляційного суду звертає увагу, що нормами СК України, зокрема ст. 186 цього Кодексу, передбачено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, що здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Аналогічно у п. 14 оспорюваного договору передбачено, що матір має право перевіряти цільове використання аліментів та додаткових витрат на дитину.

Таким чином, гарантією цільового використання аліментів на дитину, яке відповідно до положень статті 186 СК України закріплено в пункті 14 договору є право ОСОБА_2 ініціювати та здійснювати такі перевірки або/та залучати органи опіки та піклування до таких перевірок.

Не може колегія апеляційного суду погодитись також із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з тих підстав, що договір не містить положень щодо регламенту зустрічей з дитиною тим з батьків, який не проживає постійно разом з дитиною та інших родичів, а також чітко не зафіксовані в договорі порядок побачень з дитиною, можливість спільного відпочинку, проведення вихідних та святкових днів, канікул, відвідування інших родичів з боку матері, форми та засоби фіксації порушень цього порядку, можливість застосування санкцій за такі порушення.

Так, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Істотних умов для договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків Сімейний Кодекс не визначає. Крім того, відповідний кодекс щодо правовідносин, які він регулює, передбачає можливість договірного та судового порядку вирішення спірних питань між членами (колишніми) сім`ї.

Оспорюваний договір не містить заборони чи визначення перешкод щодо зустрічі матері та інших родичів з дитиною, побачень з дитиною, можливість спільного відпочинку, проведення вихідних та святкових днів, тощо.

Сторони не позбавлені права вирішити у судовому порядку, чи у порядку звернення до органів опіки і піклування інших питань, які оспорюваним договором не охоплені.

Отже на думку колегії суддів, підстав для висновку, що внаслідок укладення договору про утримання та виховання дитини були порушені права дитини, не встановлено.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведені.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

У доводах апеляційної скарги відповідач також звертав увагу на визнання недійсним оспорюваного договору, який датований 23 березням 2021 року, в той час як позивачка у позові просила визнати недійсним договір від 21 березня 2021 року. Однак відповідна обставина не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки до матеріалів справи був наданий оспорюваний договір саме від 23 березням 2021 року, який і був предметом розгляду судом. В суді апеляційної інстанції було з`ясовано, що іншого договору про утримання та виховання дитини сторони не укладали.

Як уже було встановлено, у цій справі ухвалою від 16 червня 2021 року було забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису №899 від 14 травня 2021 року приватного нотаріуса Фастівського міського нотаріального округу Сергеєвої А.В. у виконавчому провадженні Фастівського міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 17 травня 2021 року і до набрання рішення суду законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Як встановлено в частині 9 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , слід скасувати також вжиті ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2021 року заходи забезпечення цього позову, якими зупинено стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису №899 від 14 травня 2021 року приватного нотаріуса Фастівського міського нотаріального округу Сергеєвої А.В. у виконавчому провадженні Фастівського міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 17 травня 2021 року і до набрання рішення суду законної сили.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла висновку, що за результатом апеляційного розгляду з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 362 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги, сплата якого підтверджується квитанцією від 9 березня 2023 року (т. 3 а.с. 185).

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем до суду першої інстанції було надано договір про надання професійної правничої допомоги № 24 від 11 серпня 2021 року; квитанцію про оплату послуг адвоката від 11 серпня 2021 року (Т.2, а.с. 210-212). До Київського апеляційного суду було надано договір № 7 про надання професійної правничої допомоги від 16 лютого 2023 року квитанцію про оплату послуг адвоката від 19 лютого 2023 року; опис надання правової допомоги та витрат адвоката від 10 березня 2023 року (Т.3, а.с. 181-184).

Відповідно до положень частини першої, пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення судових витрат має бути відповідна про це заява сторони, зроблена або подана до судових дебатів у справі.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 звертався із клопотанням про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу (14 серпня 2022 року), та просив стягнути з позивача на свою користь 5 000 грн, оплата яких підтверджена квитанцією від 11 серпня 2021 року (Т.2, а.с. 210-212).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка просила відмовити у задоволенні таких витрат та/або зменшити їх розмір.

У апеляційному суді відповідач також надав докази понесення витрат на правничу допомогу за розгляд апеляційної скарги, що підтверджується квитанцію про оплату послуг адвоката від 19 лютого 2023 року (Т.3, а.с. 181-184).

Відзив ОСОБА_2 від 27 квітня 2023 року на апеляційну скаргу відповідача також не містить доводів щодо не співмірності таких витрат або клопотання про зменшення витрат.

З огляду на вищезазначене, оскільки витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції доведені, колегія суддів дійшла висновку про стягнення 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Скасувати вжиті ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2021 року заходи забезпечення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 362 (тисячу триста шістдесят дві) грн та витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба