РІШЕННЯ

Іменем України

21.06.2023 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Мартинишин М.О.

з участю секретаря Кондрашин В.Р.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу №389/ос від 01.04.2022 в частині призупинення з ним дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01.04.2022 з ним, як головним фахівцем відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» призупинено трудовий договір. Копію вищевказаного наказу він не отримував, зміст такого йому не був відомий, а про наявність наказу був повідомлений через додаток «Viber». Призупинення з ним трудового договору мало місце під час перебування його на лікарняному. Вважає такий наказ протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. Незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану АТ «Укрзалізниця», зокрема її регіональна філія «Львівська залізниця», будучи об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, свою діяльність не призупинило та здійснює й надалі протягом усього часу. Стверджує, що у роботодавця була і є можливість забезпечити позивача роботою, дійсних причин та підстав для призупинення дії трудового договору з ним не було. Звертає увагу, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи, а також, що ці умови повинні існувати одночасно. Вважає, що призупинення з ним дії трудового договору є прихованим покаранням. Крім цього, зазначає, що він не отримує заробітної плати, страховий стаж йому не зараховується. Безпідставне та необґрунтоване призупинення дії трудового договору порушує його права та інтереси, за своїми ознаками є вимушеним прогулом, оскільки працівник позбавлений можливості працювати з вини роботодавця. У зв`язку з цим просить скасувати наказ №389/ос від 01.04.2022 р. в частині призупинення з ним дії трудового договору та стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 18.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати за участю учасників справи.

Не погоджуючись з поданим позовом від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, заперечення та пояснення, в яких представник просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Мотивує тим, що позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» та залучався до опрацювання документації із закупівлі робіт і послуг за напрямками фінансування капітальні інвестиції та ремонти. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України закупівлі робіт і послуг за напрямками фінансування капітальні інвестиції та ремонти не проводились, що унеможливило надання позивачу доручень та завдань у межах його посадової інструкції. Вказує, що законодавством передбачена можливість обмеження конституційних прав в умовах воєнного стану. Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, суттєве зниження доходів, що сталося у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, припинено з 01.04.2022 простій та зупинено з позивачем дію трудового договору з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Відповідач вказує, що підставою для призупинення дії трудового договору стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачу, що в свою чергу виключає можливість виконання ним роботи. Відповідач зазначає, що оскільки позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 про витребування доказів від відповідача.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов з задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засідання позов не визнала з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, просила відмовити у задоволенні такого.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, пояснення та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з АТ Укрзалізниця з 2016р.. Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 30.01.2019 № 154/ос(Том-1 а.с.60) позивач ОСОБА_3 з 30.01.2019 року був переведений на посаду головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Згідно з протоколом засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 27.05.2020 № А-12/69 (Том-1 а.с.61) прийнято рішення про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки та утворення Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 16.10.2020 № 2138/ос ОСОБА_3 було звільнено з роботи з посади головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2021 у справі № 465/7545/20, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.10.2021, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 16.10.2020 № 2138/ос. На виконання вказаних рішення суду наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.05.2021 № 1248/ос (Том -1 а.с.64) позивача поновлено на посаді головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки.

Правлінням АТ «Укрзалізниця» затверджено нову організаційну структуру та Положення про Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» (витягу з протоколу № Ц-56/53 від 13.05.2021(Том -1 а.с.63)

Відповідно до п. 3 наказу АТ «Укрзалізниця» від 19.05.2021 № 1189/ос(Том -1 а.с.65) тимчасово, з метою належної реалізації функцій безпеки, у період впровадження організаційних змін, працівників Офісу з безпеки та Департаменту економічної та інформаційної безпеки підпорядковано директору з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

В.о. директора з економічної та інформаційної безпеки було видано зобов`язання від 04.06.2021 № ЦЦБ-12/2727(Том -1 а.с.68) щодо підпорядкування з 04.06.2021 працівників Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки менеджеру-начальнику Львівського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки.

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (Том -1 а.с.100) встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатка.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.03.2022 №Ц-42/12-В (Том -1 а.с.103) внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», виклавши його у новій редакції.

Згідно додатку 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/12-В)(Том -1 а.с.104) ОСОБА_3 встановлено режим простою 24.02.2022 - 28.02.2022; 01.03.2022-12.03.2022.

У період з 14.03.2022 по 05.04.2022 позивач перебував на лікарняному(Том -1 а.с.105-107).

Наказом № 389/ос від 01.04.2022 (Том -1 а.с.111) з головним фахівцем відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 було призупинено трудовий договір з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану, у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінного організовувати процеси діяльності товариства.

Наказом від 08.11.2022 № 1979/ос(Том -1 а.с.232) позивача звільнено з роботи 10.11.2022р. за угодою сторін згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 3034, 38, 39, 4144, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на момент видачі оскаржуваного наказу) призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено право роботодавця призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Водночас, як випливає з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця щодо призупинення трудового договору з працівником настає за певних умов, зокрема, за таких як абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Сам факт надання права призупинити дію трудового договору не є достатнім. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

А за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, який працював на посаді головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки.

Матеріалами справи спростовуються твердження відповідача, що позивач залучався фактично лише до опрацювання документації із закупівлі робіт і послуг за напрямками фінансування капітальні інвестиції та ремонти, а інша виконувана ним робота не мала характеру системності. Суд, також, критично ставиться до твердження відповідача, що позивач не міг виконувати іншої роботи крім зазначеної, зокрема, не мав права погоджувати договори на закупівлю.

Як вже зазначалось наказом АТ Укрзалізниця від 24.05.2021р. №1248/ос(Том -1 а.с.64) позивача було поновлено на посаді головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки. Згідно наказу №1189/ос від 19.05.21р.(Том -1 а.с.65) його, як і інших працівників Департаменту економічної та інформаційної безпеки, було підпорядковано директору з економічної та інформаційної безпеки, який очолює Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки. Відповідно до зобов`язання від 04.06.2021р. №ЦЦБ-12/2727(Том -1 а.с.68) працівників Львівського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки, в т. ч. позивача, підпорядковано менеджеру-начальнику Львівського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ Укрзалізниця.

Згідно п. 4.1 Посадової інструкції позивача (Том -1 а.с.9) основною метою його діяльності, як головного фахівця відділу супроводження договірної роботи є перевірка дотримання вимог законодавства України у сфері проведення закупівельних процедур та договірних відносин у підрозділах регіональної філії, філій, підприємств, установ та організацій залізничного транспорту. Пунктом 6.5 цієї інструкції передбачено, що позивач має право здійснювати контроль за укладенням договорів, в тому числі і після визначення переможця закупівлі, своєчасністю постачання продукції або виконанням робіт (наданням послуг) по зазначеним договорам та проведенням оплати по ним.

Відповідно п. 2 зобов`язання в.о. голови правління АТ Укрзалізниця №ЦЦБ-16/10118 від 25.10.2021р.(Том -1 а.с.194-195) на директора з економічної та інформаційної безпеки Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ Укрзалізниця та керівників структурних підрозділів у випадку поновлення на роботі працівників за рішенням судів, у тому числі вже поновлених працівників, на підставі наказів АТ Укрзалізниця з особового складу, покладено забезпечити: організацію роботи таких працівників, розроблення та затвердження для них планів роботи, завдань, доручень відповідно до їх посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією та/або трудовим договором, доведення вказаних планів/завдань/доручень до відома таких працівників (під особистий підпис) та здійснення контролю за їх виконанням.

01.11.2021р. на виконання вказаного зобов`язання до позивача було доведено план-завдання від 01.11.2021р.(Том -1 а.с.196) за підписом його безпосереднього керівника - менеджера-начальника Львівського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ Укрзалізниця. Згідно цього плану позивачу до завершення процедури вивільнення або перепризначення були визначені завдання в т. ч.: опрацювання тендерної документації на закупівлю робіт та послуг (за напрямками фінансування капітальні інвестиції та ремонту), складених структурними підрозділами регіональної філії Львівська залізниця; взаємодія з структурними підрозділами апарату управління АТ Укрзалізниця, службами та виробничими підрозділами регіональної філії Львівська залізниця, правоохоронними та контролюючими органами, іншими підприємствами, установами, організаціями (незалежно від форм власності); здійснення перевірки поданої учасниками закупівель робіт та послуг інформації про відповідність їх кваліфікаційним критеріям і вимогам, з метою виявлення недостовірної інформації та негативної ділової репутації учасників закупівель; виконання окремих доручень керівництва управління та Апарату.

Таким чином, суд приходить до висновку, що разом з виконанням робіт з опрацювання документації із закупівель робіт і послуг за напрямками фінансування капітальні інвестиції та ремонти позивач виконував на постійній основі іншу роботу, а також завдання і доручення керівництва Львівського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки. Так, за 17 робочих днів, що позивач працював у лютому 2022р. ним на виконання відповідних завдань та доручень підготовлено більше двадцяти проектів аналітичних документів різної тематики, в т. ч. листи погодження добровільних сплат боргу АТ Укрзалізниця, листи інформування про ризики для безпеки руху поїздів та недоліки в роботі працівників підрозділів, заяви, доповідні записки тощо (Том -1 а.с.136-139, Том-2 а.с.8-34)

Як вбачається з матеріалів справи АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняла, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу, установа працювала, та продовжує працювати. Відповідачем не подано суду докази на підтвердження критичного зменшення обсягів господарської діяльності АТ «Укрзалізниця», зокрема, в регіональній філії Львівська залізниця АТ «Укрзалізниця» (де працював позивач) внаслідок агресії рф. В той же час згідно пункту 4 Рішення правління, яке оформлене протоколом №Ц-54/24 Ком.т від 05.03.2022р. (Том -1 а.с.71) визначено, що основним підрозділом, який здійснює закупівлю товарів, робіт і послуг АТ Укрзалізниця в умовах воєнного стану, є регіональна філія Львівська залізниця АТ Укрзалізниця. За даних обставин очевидно, що обсяги закупівлі товарів, робіт і послуг в регіональній філії Львівська залізниця АТ Укрзалізниця внаслідок агресії рф не зменшились.

З додатку до листа ЦЦБ-12/556/1 від 31.03.2022р.(Том -2 а.с.37) вбачається, що 01.04.2022р. дію трудового договору було призупинено з 24-ма працівниками підрозділів безпеки, в т.ч. з позивачем. В той же час судом встановлено, що у період з 24.02.2022р. по 15.07.2022р. до Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки було прийнято 20 нових працівників, що підтверджується листом директора департаменту розвитку персоналу та кадрової політики(Том -2 а.с.46). При цьому, згідно листа від 07.04.2023р. №22/451(Том -2 а.с.49) посадові оклади прийнятим працівникам були встановлені у розмірі від 25300 до 120000 грн., що у рази більше, ніж посадовий оклад позивача, який згідно наявного Розрахунку заробітної сплати за січень 2023р.(Том -1 а.с.15) становив 15 007 гривень. Тобто, призупиняючи дію трудових договорів з 24-ма працівниками та не звільняючи їх, відповідач приймає на роботу нових працівників із значно більшою заробітною платнею. За даних обставин суд критично оцінює твердження відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачем нібито з мотивів критичного зменшення обсягів господарської діяльності та суттєвим зниженням доходів відповідача.

Відповідачем АТ «Укрзалізниця» не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наказ АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01.04.2022 в частині призупинення дії трудового договору з позивачем необхідно визнати протиправним та скасувати.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом,

суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону),

а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Суд погоджується з доводами позивача, що особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду зазначене за своєю правовою природою є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому захист відповідного права особи іншим чином є неможливим.

Відтак, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

також підлягає до задоволення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

Пунктом 2 Порядку визначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно п. 3 Порядку При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору (01.04.2022р.) по звільнення позивача за згодою сторін (09.11.2022р.).

Згідно поданої відповідачем довідки №383 від 19.09.2022р.(Том -1 а.с.116) позивачу у лютому 2022р. було нараховано 14821,38 грн. за 17 робочих днів.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, що до розрахунку середнього заробітку мають братися виплати, отримані позивачем у березні 2022р. так, як з матеріалів справи вбачається, що позивач у березні 2022р. жодного дня не працював, а перебував у простої та на лікарняному.

За даних обставин для визначення середнього заробітку суд враховує виплати, отримані позивачем у січні 2022р. та лютому 2022р.

З розрахунку заробітної плати за січень 2022р.(Том -1 а.с.15) вбачається, що з вирахуванням 2-х днів, коли позивач перебував на лікарняному, він відпрацював 17 днів. Згідно вказаного розрахунку та довідки про доходи №308 від 28.07.2022р.(Том -1 а.с.39) позивачу у січні 2022р. за відпрацьований час нараховано 20436,93 грн.

За таких умов, з урахуванням відпрацьованих позивачем днів у січні та лютому 2022р. (34 робочі дні) середньоденна заробітна плата становить 1037,01 грн.

Розрахунок: (14821,38 +20436,93) : 34.

Кількість робочих днів в проміжку з 01.04.2022р. (з дати призупинення дії трудового договору) по 09.11.2022р. (останній день роботи позивача перед його звільненням за власним бажанням) становить 159.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача за період з 01.04.2022р. по 09.11.2022р. становить 1037,01 х 159 = 164 884,59 гривень.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі №910/3929/18 та інших.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позові(Том -1 а.с.7) зазначив попередній(орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи 12 000 гривень - витрати на професійну правничу допомогу адвоката та в прохальній частині позову(Том -1 а.с.8) просив відповідно і стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

В ході розгляду справи представником позивача подано заяву від 05.06.2023р. та пояснення від 19.06.2023р., якими просить про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 гривень, мотивуючи збільшення суми витрат діями відповідача.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, позивач надав копію Договору про надання правничої допомоги від 11.07.2022 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1250 від 08.12.2006р., ордеру ВС №1160153 від 11.07.2022р. та ВС №1167254 від 26.10.2022р. та акту №1 виконаних робіт з детальним описом робіт (наданих послуг) від 31.05.2023р.

Відповідач заперечив розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката з мотивів, що викладені у клопотанні про зменшення витрат від 07.06.2023р. та просить відмовити у стягненні цих витрат, а у випадку, якщо суд прийде до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених витрат, зменшити їх розмір.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

З огляду на наведене, приймаючи рішення по заяві представника позивача адвоката Вершиніна А.Г., суд враховує характер спірних правовідносин, складність справи, доказів у справі, їх необхідність, клопотання відповідач про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тому вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 12 000 гривень, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат позивачу саме в зазначеному розмірі та така сума є в межах зазначеної суми, яка зазначено позивачем у позові.

Враховуючи наведено, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 гривень, сплачений за подання позовної заяви(Том -1 а.с.29), тобто пропорційно до задоволених вимог.

Крім цього, на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_3 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2022р. в сумі 164 884(сто шістдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят чотири) гривні 59 копійок

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (ЄДРПОУ 40075815) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. в дохід держави

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Укрзалізниця», , адреса: м. Київ вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

Дата складення повного судового рішення - 26.06.2023 року.

Суддя: Мартинишин М.О.