єдиний унікальний номер справи 531/2591/23
номер провадження 2/531/513/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

начальника Карлівського ВДВС Рець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, пізніше надав уточнення, та просить зобов`язати відповідача вчинити дії щодо зняття арешту з усього майна позивача, що накладено в рамках виконавчого провадження №33331783 від 09.07.2012 на підставі виконавчого листа №1608/1237/2012 від 23.04.2012, виданого Карлівським районним судом Полтавської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.06.2023, в результаті неможливості зареєструвати право оренди земельної ділянки, було виявлено накладений арешт на все нерухоме майно. 14.06.2023 позивач звернувся до Карлівського ВДВС та йому було повідомлено, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №33331783 з примусового виконання виконавчого листа №1608/1237/2012 від 23.04.2012, виданого Карлівським районним судом Полтавської області, про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором. 06.08.2012 ВДВС Карлівського РУЮ накладено арешт на все нерухоме майно. Також відповідач повідомив, що 29.03.2013 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зазначив, що ст.38 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено випадки зняття арешту з майна боржника, до яких повернення виконавчого документу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» не входило, у такому випадку арешт може бути знято за рішенням суду. У зв`язку з накладеним арештом, позивач не має можливості розпоряджатися своїм нерухомим майном. Стягувач протягом останніх десяти років жодного разу не звертався з виконавчим листом та не вчиняв жодних дій по виконавчому провадженню. Позивач вважає, що оскільки виконавчий документ повернуто, то наявність накладеного арешту є безпідставною та порушує його право власності. Позивач зазначає, що законодавцем визначено закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчих документів з різних підстав, як стадію завершення виконавчого провадження, тому арешт мав бути знятий ВДВС Карлівського РУЮ.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Начальник Карлівського ВДВС заперечив щодо задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що ДВС не є належним відповідачем по даній справі.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.6), ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :00:008:4451.

За інформацією Карлівського ВДВС від 19.06.2023 №24694/17.7-31 (а.с.8), на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №33331783 з примусового виконання виконавчого листа №1608/1237/2012 від 23.04.2012, виданого Карлівським районним судом Полтавської області, про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором. З метою повного та своєчасного виконання рішення суду, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника. Також відповідач повідомив, що 29.03.2013 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Зазначив, що ст.38 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено випадки зняття арешту з майна боржника, до яких повернення виконавчого документу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» не входило.

Статтею 41КонституціїУкраїни передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня1997року№475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Частиною 1 ст.16ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст.321ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій), У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно

боржника,знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем

заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Повернення виконавчого документа стягувану відбулося на підставі п.2 ч.1 ст.47 вищевказаного Закону, яким визначено, що Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувану на підставі ст.47 Закону(у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій), не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Згідно ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Аналіз вищевказаної норми, дає підстави вважати, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

У разі повного виконання виконавчого документа та сплати виконавчого збору, витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

На час розгляду справи відсутня інформація щодо сплати позивачем заборгованості, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження.

Разом з тим слід зазначити, що Карлівський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області є неналежним відповідачем по справі, оскільки відповідачем за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 07.12.2022 року по справі № 359/3609/19.

У даному випадку арешт було накладено в інтересах ПАТ «КБ «Надра», який і може бути належним відповідачем по даній справі, або його правонаступник.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від від 26.11.2019 № 905/386/18 також зроблено висновок про те, що у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Такожє зазначено, що орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21).

Питання про заміну на належного відповідача, або залучення співвідповідачем особи, в інтересах якої було накладено арешт на майно позивача в рамках виконавчого провадження № 33331783, ОСОБА_1 не ставилось.

Таким чином, на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями цивільного законодавства України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області про усунення перешкод у користуванні майном, слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 265, 268, 273 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження» суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області про усунення перешкод у користуванні майном відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 07.12.2023.

Суддя