14.12.2023 Справа № 363/331/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі головуючого судді Баличевої М.Б., за участю секретаря Василенко Г.В., представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіна Альона Миколаївна про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

12.01.2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати договір дарування частки у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13.07.2022 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений Загвоздіною А.М., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.10.1995 року між дарувальником - ОСОБА_6 та обдарованими ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , укладений договір дарування, у відповідності до якого обдаровані прийняли в дар жилий будинок з надвірними будівлями у рівних частинах кожний, та який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного договору 25.05.2007 р. нею та Відповідачем 1 зареєстровано право спільної часткової власності- по частки Будинку за кожним. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14.06.2022 р. у справі № 363/2813/ 21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 26.09.2022р., з Відповідача 1 на її користь стягнуто грошові кошти, сплачені нею замість Відповідача 1 за надані комунальні послуги, у розмірі 34112,98 грн. та 908 грн. судового збору. На виконання вказаного рішення суду Вишгородським ВДВС у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27.10.2022 р. відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_6 та НОМЕР_4 з виконання виданих судом відповідних виконавчих листів та винесені відповідні постанови про арешт коштів боржника - Відповідача 1 через несплату останнім в самостійному порядку коштів за виконавчими документами. У грудні 2022 р. їй стало відомо, що 13.07.2022 р. між Відповідачем 1 та його дружиною ОСОБА_2 укладений договір дарування, у відповідності до якого Відповідач 1 подарував Відповідачу 2 належну йому частку у праві спільної часткової власності на будинок. Зазначений договір укладений вже після ухвалення судом першої інстанції відповідного Рішення, тобто на час його укладення Відповідач 1 був боржником на підставі цього Рішення та усвідомлював, що внаслідок таких дій ухиляється від сплати боргу та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про стягнення боргу. Відповідач 1 на момент подачі цієї заяви жодних коштів на виконання Рішення суду так і не сплатив. На підставі викладеного, Позивач змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.02.2023 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25.05.2023 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Відповідачів у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. 27.03.2023 року через канцелярію суду поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що договір дарування укладений відповідно до вимог ст. 717 -720, 722 Цивільного колексу України. Наявність боргу у першого відповідача перед позивачем не є підставою для обмеження здійснювати дарування свого майна. На момент укладення договору дарування не було жодних правових обмежень щодо відчуження будинку. Перехід права власності на частки будинку за договором не є фіктивним, як свідчить позивач, т.я. обдарована прийняла дарунок на правових підставах, обумовлених договором та звернулася до суду про розподіл будинку на частки. Відповідачі не вбачають підстав для визнання правовичу недійсним. Договір дарування має правову та фактичну мету- це передання у власність обдарованій будинку.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 20.08.2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстровано Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 369 (а.с.19)

13.07.2022 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали Договір дарування нерухомого майна. За цим договором Дарувальник передав, а Обдарований прийняв у власність частку у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір відповідно до вимог чинного законодавства України є безоплатним.

Згідно п.4 даного Договору сторони- подружжя. Вони повідомляють, що шлюбних договорів не укладали. Дарувальник свідчить що дарування здійснюється не під впливом тяжких для нього обставин та без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального, і гарантує, що житловий будинок (і частка в праві), що є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не відчужений, під заставою, у тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків та самовільних переобладнань не має, відносно нього не укладено шлюбних договорів, договорів про поділ майна та будь-яких договорів щодо використування, як юридична адреса він не використовується, до статутного фонду юридичних осіб не внесений, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб як в межах, так і за межами України немає; укладення уього договору не пов`язане із використанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або в майбутньому; земельна ділянка, на якій розміщено житловий будинок, частка в праві на який відчужується за цим договором, у приватну власність Дарувальнику не передавалася. Зазначені факти доведені до відома Обдаровуваного.

Пунктом 5 даного Договору передбачено відсутність заборони відчуження або арешту, обтяження іпотекою, а також податкової застави щодо зазначеного у цьому договорі житлового будинку (частки в праві на нього) підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманою приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіною А.М.13.07.2022 р.

Пунктом 6 Договору сторони підтверджують, що на момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними; волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх власній волі; вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за ним; під час укладення цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається Сторонами відповідно справжньої їхньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; у Сторін відсутнє заперечення щодо кожної з умов договору; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості Сторін; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); Сторони бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором.(а.с. 18)

З Інформації про виконавче провадження від 02.01.2023 року видно, що відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа Вишгородського рацонного суду від 21.10.2022 № 363/2813/21 р. ОСОБА_5 є боржником, ОСОБА_4 є стягувачем, сума звернення стягнення - 1204,80 гривень. (а.с. 14-15)

Згідно Інформації про виконавче провадження від 03.01.2023 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа Вишгородського рацонного суду від 21.10.2022 № 363/2813/21 р. ОСОБА_5 є боржником, ОСОБА_4 є стягувачем, сума звернення стягнення - 37730,27 гривень. (а.с. 16-17)

З Довідки Петрівської сільської ради від 05.01.2023 року № 6 вбачається, що згідно сесій Петрівської сільської ради № 1158 від 28.07.2022 року «Про перейменування вулиць Петрівської сільської територіальної громади» назву вулиці Горького с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області перейменовано на вулицю Дніпровська. (а.с.20)

З листа Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області від 14.09.2023 р № 39350 вбачається, що ВП № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 363/2813/21 виданого 21.10.2022 Вишгородським районним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 34 112,97 грн. По даному провадженню, станом на 14.09.2023 року на депозитний рахунок відділу надійшло 3400 гривень. Залишок заборгованості становить 30712,97 гривень. ВП № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 363/2813/21 виданого 21.10.2022 Вишгородським районним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрат по сплаті судового збору, у розмірі 908 грн. По даному виконавчому провадженню, кошти на депозитний рахунок відділу не надходили. (а.с. 91)

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування частки у праві власності на житловий будинок, посилається на те, що вказаний договір був укладений сторонами задля уникнення звернення стягнення на майно боржника, з огляду на невиконання останнім зобов`язання щодо повернення грошових коштів за виконавчими провадженнями, що свідчить, на думку сторони позивача, про фраудаторність укладеного правочину.

Так, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вказані правові висновки, викладені у Постанові Верховного суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18.

За вказаних обставин суд доходить до висновку, що фраудаторним правочином є той правочин, що вчинений сторонами на шкоду кредитору і не має у собі підґрунтя реального правочину, а спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

За нормою ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як визначено Верховним Судом у постанові від 03.06.2020 по справі № 520/12909/15-ц у розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, якій відповідають положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом не було встановлено про наявність ознак фіктивного та фраудаторного правочину щодо укладеного 13.07.2022 Договору дарування частки житлового будинку, оскільки стороною позивача не було підтверджено належними доказами наведені у позовній заяві доводи.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_5 частково оплачує грошові кошти по виконавчим провадженням, що підтверджується листом № 39350 від 14.09.2023 року.

Також судом не встановлено, що сторони, укладаючи договір дарування, мали на меті настання інших наслідків, ніж передбачені умовами договору та судом не встановлено про наявність умислу у їх діях, задля уникнення від виконання належних зобов`язань.

Разом із тим, стороною позивача не наведено суду переконливих доводів у частині того, що відповідач не має іншого майна у власності, що позбавляє останнього у належний спосіб та належним чином виконати зобов`язання за судовим рішенням, а частина будинку, що передана у дар відповідачці-2 є єдиним його майном.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29).

З огляду на висновки суду щодо відсутності порушення цивільних прав позивача при укладенні оспорюваного Договору відповідачами та у розрізі даного спору і правовідносин між сторонами, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.12.2023 року.

Позивач: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 )

Відповідачі: ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 )

ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )

Третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіна Альона Миколаївна (адреса: 07300, Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 6А, прим. 311, 318)

Головуючий: М.Б.Баличева