Справа №442/3138/23
Провадження №2/442/754/2023
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:
головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,
за участю секретаря судового засідання - Томан Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Лаганяк Тетяни Іллівни, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно, -
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3
від відповідача: не з`явилися
від третьої особи: не з`явилися
До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просить на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 236, 256, 257, 261, 392, 638, 717, 744 ЦК України, ст.ст. 26, 27 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17.01.2007 між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений Лаганяк T.I., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 15; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 43,2 кв.м, а загальною площею 98,9 кв.м.
В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.10.1998 є інвалід ІІ групи довічно. 13.04.2006 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 43,2 кв.м, а загальною площею 98,9 кв.м для власного проживання. Безпосередньо після оформлення договору купівлі-продажу згаданої квартири позивач перейшла проживати до придбаної квартири, де проживає й до цього дня, іншого житла не має. Внаслідок похилого віку та незадовільного стану здоров`я, що потягло встановлення позивачу інвалідності 2-ї групи з 19.10.1998 довічно, позивач є непрацездатною особою, тому їй стало важко виконувати повсякденну домашню роботу, утримувати квартиру, а через невелику пенсію позивач позбавлена у повній мірі оплачувати комунальні послуги, купувати продукти харчування, одяг тощо. У той же час, зазначає, що її син ОСОБА_2 щоденно допомагав їй у побуті, а також коштами, і, зокрема, в утриманні згаданої квартири, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування тощо. Тому у січні 2007 року запропонувала своєму синові ОСОБА_2 укласти договір довічного утримання, за умовами якого передає йому у власність належну їй квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого він буде щоденно забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. Її син ОСОБА_2 погодився на її пропозицію, у зв`язку з чим зайнявся підготовкою необхідних документів для укладення договору довічного утримання, які необхідно було подати нотаріусу. Оскільки у позивача невелика пенсія, вказує, що домовилась з відповідачем, що усі витрати по збору документів та укладенню договору довічного утримання покладатимуться на відповідача. У зв`язку з чим передала сину всі необхідні документи і, зокрема, право власності на квартиру. У січні 2007 року її син привів до нотаріуса, що знаходиться на пл. Ринок у м. Дрогобичі. Позивач повідомила нотаріусу, що є особою похилого віку і їй потрібна допомога та утримання, тому хоче передати ОСОБА_2 належну їй квартиру, щоб він взамін надавав їй допомогу та утримання довічно. Нотаріус показала, де саме позивач має розписатися у договорі. Проте, вказує позивач, вона зміст договору не читала, оскільки у неї не виникало жодного сумніву у добросовісності відповідач і нотаріуса, яка почула її волевиявлення, спрямоване на укладення договору довічного утримання. Після цього один примірник підписаного договору нотаріус залишив у себе, а другий видав синові, відповідачу у справі. Позивачу жодних документів видано не було. Вказує, що після укладення згаданого договору відповідач регулярно навідувався до неї та здійснював догляд. Згодом відповідач почав рідше приходити до позивача, а з жовтня 2021 року зовсім перестав її відвідувати, і тим більше надавати допомогу та утримання. Проте позивач чекала та сподівалась, що її син ОСОБА_2 не залишить її на самоті з скрутним матеріальним та фізичним становищем. Однак відповідач до дня подання позову так і не приходить до позивача та не виконує взяті на себе зобов?язання по її догляду та утриманню. Вказує, що таке відношення відповідача її стурбувало. Минав час, та вона мала надію, що відповідач, який являється для неї сином, все-таки буде надавати догляд та утриманця довічно, рівно так як вони домовилися, проте відповідач до неї не з`являвся. Вказує, що на даний час позивач є у віці 76 років і їй вкрай важко ходити, і вона практично не може сама себе обходити у побуті, а тим більше купувати продукти харчування ліки та платити за комунальні послуги, оскільки у неї невелика пенсія. Таке відношення відповідача зумовило позивача до припинення договору довічного утримання шляхом його розірвання, у зв?язку з чим 16.02.2023 вона звернулась до адвоката за правовою допомогою, та якому розповіла викладені вище обставини. Зазначає, що 22.02.2023 адвокат отримала з інвентаризаційної справи копії необхідних документів, і, зокрема, копію договору, з яким ознайомила позивача, зі змісту якого позивач довідалась, що 17.01.2007 між нею та відповідачем був укладений договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, що унеможливлює його розірвання, про що роз?яснила їй адвокат. Це її вразило, оскільки волевиявлення було спрямоване на укладення договору довічного утримання, і дарувати єдину квартиру вона не бажала. Зазначає, що помилилась щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки на момент підписання спірного договору від 17.01.2007 під змістом останнього розуміла договір довічного утримання.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.05.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.
31.05.2023 в судовому засіданні судом постановлено закінчити підготовчий розгляд справи та призначити справу до судового розгляду.
01.06.2023 на адресу суду від імені ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову. Суд відмовив у прийнятті заяви про визнання відповідачем позову.
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи по останньому відомому місцезнаходженню. За таких обставин суд визнав неявку відповідача та третьої особи неповажною, провівши розгляд справи у їх відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач та її представник проти заочного розгляду справи не заперечували, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з 2 групою інвалідності з 19.10.1998, довічно (довідка серія ЛВА -1 033733 (а.с. 6).
На підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т.І. за р. № 459, ОСОБА_1 належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).
Згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що сином ОСОБА_1 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).
Відповідно до договору дарування квартири від 17.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т.І. за р. № 15 (надалі - Договір), попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі на ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного: з однієї сторони - ОСОБА_1 , іменована далі „ ДАРУВАЛЬНИК ", та ОСОБА_5 , іменований далі „ОБДАРОВУВАНИЙ", уклали цей договір про наступне:
1. ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.п. 7, 9 вказаного договору сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору від повідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Ми, ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНИЙ, однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджуємо дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного і не є правочином зловмисним.
У п. 12 даного договору зазначено, що зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 727 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України сторонам роз?яснено.
Також нотаріусом здійснено запис, що договір підписано сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири перевірено.
Допитана в якості свідка ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2 є її сином, вона його не бачить. ОСОБА_1 придбала квартиру, син їм допомагав. Вона вирішила, що син їй допомагає, буде її виходжувати, а тому вона йому дасть квартиру. Вказала, що, думає, що син має її доглядати, адже хто ще має її доглядати.
Після укладення договору квартири вона продовжує проживати в квартирі, оплачує комунальні послуги. Син до неї не приходить, приблизно, три роки. Син живе на ОСОБА_6 . Вказує, що після подання нею позову їй подзвонив син та сказав, що не буде з нею судитися, щоб вона собі забирала квартиру. Де зараз син не знає. Його в Меденичах нема. Станом на 2007 рік у неї з сином були хороші стосунки, як у сина з матір`ю. Вказує, що вони купили квартиру, син допомагав їм та вона каже сину: „Ти нам допомагаєш, то давай квартиру оформимо на тебе, подаруємо тобі". Нотаріусу казала, що квартира буде сина, і він її має зайти, вона законів не знає. Нотаріус перешкод не чинила, ОСОБА_1 довірилася сину. Каже що вона дарує квартиру і син має її заходити, допомагати до смерті. Про стягнення аліментів з позовом до сина не зверталась і не звертається. Квартира не є предметом спорів, ОСОБА_2 не має боргів. ОСОБА_2 виїхав і досі не появляється, а вона стара, їй потрібна допомога. Каже, що думала, що якщо дарує квартиру, що ОСОБА_2 знає, що повинен її утримувати. Крім ОСОБА_2 має ще інших дітей, але вони живуть далеко. Оскільки ОСОБА_2 жив поруч, то вона йому записала квартиру.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Як зазначив Верховний Суд в постанові від 14.09.2021 у спраів № 753/9886/19 правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
В оскаржуваному договорі від 17.01.2007, який міститься на двох аркушах, заголовними літерами вказано, що це договір дарування квартири, по всьому тексту договору заголовними літерами виділено слова „ ДАРУВАЛЬНИК " та „ОБДАРОВУВАНИЙ". На момент укладення спірного договору позивачу ОСОБА_1 було 59 років, на момент допиту її в якості свідка в судовому засіданні - 76 років. При цьому позивач ОСОБА_1 пам`ятає і може відтворити події які мали місце 16 років тому. Так, ОСОБА_1 є особою з 2 групою інвалідності, проте нею не доведено, що вказана обставина може вплинути на помилку волевиявлення особи під час укладення договору. Її твердження про те, що вона не читала оскаржуваний договір є її власною недбалістю.
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.
Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
В даному випадку ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилась стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки їх укладення, і цього не спростовано стороною позивача.
Згідно з п. 12 Договору зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 727 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України сторонам роз?яснено. Також нотаріусом встановлено дієздатність сторін.
Згідно з п.п. 7, 9 Договору, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору від повідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Ми, ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНИЙ, однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджуємо дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного і не є правочином зловмисним.
Також під час допиту в якості свідка ОСОБА_1 вказала, що оскільки син допомагав їм то вона сказала сину: „Ти нам допомагаєш, то давай квартиру оформимо на тебе, подаруємо тобі". Також вона зазначила, що оскільки ОСОБА_2 жив поруч, їм допомагав, то вона йому записала квартиру.
Позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи даний договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.
Окрім того, в спірному договорі дарування не йдеться про жодну відкладальну обставину чи будь-які додаткові умови, які могли б створити у позивача уявлення про те, що укладався договір довічного утримання.
Твердження позивачки щодо її помилки, при укладенні нею відповідного договору дарування не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються змістом, укладеного між сторонами оспорюваним правочином.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити повністю.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повний текст судового рішення виготовлено 26.06.2023.
Суддя Ю.С. Кучаковський