Справа № 740/4303/23
Провадження № 2/740/968/23
УХВАЛА

06 грудня 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Гусєвої Я. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

установив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб з ОСОБА_2 .

Позов мотивовано тим, що сторони уклали шлюб 24 грудня 1999 року, спільних дітей не мають. Сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства не ведуть, мають різні погляди на життя, втратили почуття любові, поваги та взаєморозуміння один до одного. Подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2023 року за клопотанням відповідача надано сторонам у справі строк для примирення тривалістю два місяці до 22.11.2023, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 листопада 2023 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 06 грудня 2023 року 14-30 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Позивачка подала до суду заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі, просила судове засідання проводити без її участі.

Від відповідача надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнав, просив розірвати шлюб.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»,у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання позову суперечить закону, з огляду на таке.

Згідно із ст. 77 - 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Зокрема, вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України о бставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України).

Відповідно до положень ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За вимогами ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Заявляючи позовну вимогу про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , позивачка послалася на те, що вона уклала з ним шлюб 24 грудня 1999 року.

Однак згідно з доданою до позовної заяви копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 24.12.1999, виданого Максимівською сільською радою Козелецького району Чернігівської області за актовим записом № 04, позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_2 це одна і та ж особа позивачка не надала, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу, укладеного позивачкою з ОСОБА_2 , суперечить закону, а тому дійшов висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовження судового розгляду справи, який слід відкласти, викликавши в судове засідання сторони.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 43, 49, 206, 223, 259 261 ЦПК України, суд

ухвалив:

У прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити.

Судове засідання в справі відкласти на 27 грудня 2023 року 10-30 год. та проводити у приміщенні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області (Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Шевченка, 57 А), в яке викликати сторони.

Сторони можуть отримати інформацію щодо справи на вебадресі сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет - http://ng.cn.court.gov.ua.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Шевченко