КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 759/6675/23

номер провадження 22-ц/824/15009/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року /суддя Горбенко Н.О./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги на утримання спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_1 31 394,28 грн. коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги на утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 2019 року по березень 2023 року, а також 4 000,00 грн. витрат на правничу допомогу та судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 31 394,28 грн. коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги на утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 2019 року по березень 2023 року, судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. /а.с. 170-178/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, постановити нове судове рішення, яким застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимог за період з січня 2019 р. - по квітень 2020 р. на загальну суму 8 972, 66 грн. У задоволенні позову відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано обставини справи, зокрема те, що у серпні 2019 року стався конфлікт, позивач перестала допускати відповідача до спірного будинку, змінила замки на вхідних дверях, у зв`язку з чим відповідач зверталась до правоохоронних органів. 04 серпня 2022 року Святошинським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виділ в натурі частини нерухомого майна, визнання права власності, у справі призначено судову будівельно- технічну експертизу. Вказувала, що з серпня 2019 року не відповідачка не має доступу до будинку, а з 20.05.2022 року вона перебуває за кордоном, водночас, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Вказувала, що будинок АДРЕСА_1 , не є багатоквартирним будинком, має індивідуальне опалення, а отже всі послуги, які були оплачені позивачем, були спожиті безпосередньо позивачем, та не є витратами, пов`язаними з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Також судом першої інстанції не врахована вимога щодо застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог у період з січня 2019 р. - по квітень 2020 р. на загальну суму 8 972,66 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що відповідач та її чоловік користуються спірним будинком. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів відповідачем не подано. Перебування самої відповідачки закордоном на даний час не спростовує висновків суду, так як у відсутність відповідача, частиною будинку користується її чоловік, який використовує як електроенергію, постійно проводить ремонти, використовує воду та газ. У 2018 році позивачка зверталася до відповідача з проханням встановити окремий лічильник електроенергії для своєї частини будинку, якою вона фактично користується. У травні 2018 року позивачка намагалася встановити собі окремий лічильник газу для свого окремого газового котла, для чого звернулася із заявою до Київгазу. Відповідач не погодилася підписувати на це дозвіл. В апеляційній скарзі відповідач посилається на довідку про проведення перевірки по заяві від 04.09.2019 року. Проте даною довідкою не підтверджено факт вчинення перешкод позивачем в користуванні будинком. Відповідачем не подано жодних належних доказів про невикористання комунальних послуг. Відповідач є співвласником будинку, користується його частиною та комунальними послугами, а тому повинна сплачувати за спожите нею водопостачання, газопостачання та електроенергію. Позивач вважає, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки такий строк був продовжений на період дії карантину, який діяв на час подання позову. Тому, жодних правових підстав для застосування строку позовної давності немає. Вказував, що позивач понесла витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн., які слід стягнути з відповідача при винесенні постанови.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині застосування строку позовної давності, а судове рішення зміні у зв`язку з цим в частині суми стягнення, на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 2012 року на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 25.07.2012 року, виданих державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. як спадкоємцям майна ОСОБА_5 , 1929 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Кожному із співвласників належить по 1/2 частині будинку із надвірними спорудами (а.с. 5, 6).

Право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , із надвірними спорудами зареєстровано за позивачем 07.11.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 103489232 від 13.11.2017 року (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 322 ЦК України про те, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Стаття 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає що, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ст. 6 Закону).

З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України в період з 2019 року по березень 2023 року позивачем сплачено комунальні послуги. Загальна сума сплачених коштів складає 62 788,56 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 10-117).

На спростовані зазначені обставини і в доводах апеляційної скарги.

Так, вказуючи про перешкоди в користуванні частиною будинку, фактичну відсутність доступу, жодних доказів апелянт не надає. Доводи щодо проживання за кордоном та фактичне не користування комунальними послугами, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки власність зобов`язує нести тягар її утримання. Відповідачем не здійснено розподіл рахунків, не заявлено надавачам послуг щодо відмови від послуг, а отже, з урахуванням належності частини будинку, відповідач зобов`язана нести витрати на утримання цієї частини.

У ч. 1 ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Встановлено, що за період з 2019 року по березень 2023 року позивач сплатила 38 716,12 грн. за спожитий природній газ, 4 580,00 грн. за послуги водопостачання, 19 492,44 грн. за використану електроенергію, а всього 62 788,56 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

Тому, оскільки позивач сплатила замість відповідача грошові кошти (50% сплачених коштів по утриманню будинку) у розмірі 31 394,28 грн. за надані комунальні послуги, то вказана сума підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь позивача.

Водночас, щодо застосування наслідків спливу позовної давності, судом першої інстанції зроблено хибні висновки щодо відмови у її застосуванні.

Так, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (ст. 257 ЦК України).

Позивач при зверненні до суду просила стягнути на її користь грошові кошти за період з 2019 року по березень 2023 року.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у застосуванні строку посилався на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що застосування строків позовної давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав. Такі строки мають кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (Stubbings Nd Others v. The United Kingdom, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ).

Тобто значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Звертаючись з позовом, позивач жодним чином не обґрунтовує пропуску позовної давності, не звертається з клопотанням про його поновлення і не вказує обставин, які перешкоджали її зверненню до суду в межах трьох річного строку, пов`язаних з введеним карантином.

Так, заборгованість виникла більш ніж за рік до введеного в дію карантину, рішення суду першої інстанції ухвалювалось за відсутності карантинних обмежень, які були скасовані з липня 2023 року, при цьому, суд першої інстанції перебрав на себе функції захисту сторони позивача, щодо підстав обґрунтування не пропущеного строку у зв`язку з карантинними обмеженнями, про які не було заявлено при подачі позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності суд апеляційної інстанції вважає слушними.

Оскільки позов підлягає задоволенню, судом апеляційної інстанції до вимог за період з січня 2019 р. - по квітень 2020 р. на загальну суму 8 972, 66 грн. застосовується строк позовної давності, отже, сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 22 421, 62 грн.

Жодних заперечень щодо розрахунків, окрім посилань на дію карантину, у відзиві представник позивача не зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, у зв`язку зі зміною суми стягнення, перерозподіляється і судовий збір і витрати на правову допомогу у відповідності до частини задоволених позовних вимог.

Задоволені позовні вимоги становлять 22 421, 62 грн помножити на суму сплаченого судового збору 1073, 60 грн поділити на 31 394, 28 грн розмір заявлених позовних вимог, що становить 766, 75 грн судового збору за першу інстанцію, що підлягає стягненню з відповідача. За розгляд справи в суді апеляційної інстанції, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню 460, 26 грн. Щодо правової допомоги, аргументи сторін в апеляційній скарзі та у відзиві відсутні, тому апеляційний суд відповідно до частини задоволених позовних вимог стягує з відповідача за розгляд справи в суді першої інстанції 2 856, 72 грн - пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року - змінити, виклавши його резолютивну частину наступним чином.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги на утримання спільного майна -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 421, 62 грн. (двадцять дві тисячі чотириста двадцять одну гривню шістдесят дві копійки) коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги на утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за період з травня 2020 року по березень 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 766, 75 грн. (сімсот шістдесят шість гривень сімдесят п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 2 856, 72 грн. (дві тисячі вісімсот п`ятдесят шість гривень сімдесят дві копійки).

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 , 26 грн. (чотириста шістдесят гривень двадцять шість копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: