КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9553/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Кулікової С.В.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бут Дмитра Володимировича - представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати з урахуванням штрафних санкцій, заборгованості за комунальні послуги та матеріальної, а також моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 21.08.2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, за умовами якого позивач передає відповідачу в тимчасове платне користування квартиру АДРЕСА_1 .

Того ж дня, сторони підписали Акт приймання-передачі даної квартири.

Згідно з п.3.1. Договору щомісячна орендна плата за користування квартирою становила 16 000 грн.

За п.3.2.1. Договору позивач отримав від відповідача орендну плату за перший місяць проживання, а також залогову суму у розмірі місячної орендної плати.

Протягом тривалого часу проживання відповідача в даній квартирі позивачем неодноразово проводився поточний ремонт сантехніки, електроплити, побутової техніки, задля підтримки належного стану квартири.

Крім того, на вимогу відповідача позивачем було придбано та встановлено в квартирі два кондиціонери, а також навчальний стіл (у відповідності до п.6.10. Договору).

Позивач зазначав, що відповідач разом зі своєю сім`єю приїхала до м.Києва з тимчасово окупованої території та не мала постійної роботи і стабільного доходу, у зв`язку з чим позивач не наполягав на орендній платі за квартиру, а також на оплаті комунальних послуг.

Однак, з кожним місяцем, а згодом і роком, заборгованість зростала, а тому позивач змушений був наполягати на погашенні всієї суми заборгованості до 31.10.2019року, після чого між сторонами виник конфлікт, в ході якого відповідачкапочала ображати позивача, погрожувала йому фізичною розправою та пошкодженням майна, а в кінці конфлікту повідомила, що не збирається сплачувати заборгованість ні по орендній платі, ні по комунальних платежах.

Згідно з п.4.1.2. Договору моментом закінчення фактичного використання об`єкта нерухомого майна є підписання сторонами Акту здачі-прийому житлового приміщення (Додаток №2 до договору).

Проте, 31.10.2019 року відповідачка не повернула позивачеві орендовану квартиру, не сплатила заборгованість по орендній платі та комунальних платежах.

Цього ж дня, під час виселення відповідача з квартири, позивачем двічі викликався наряд поліції, який зафіксував правопорушення відповідача у вигляді хуліганських дій, яка в присутності свідків псувала належне позивачу майно.

Відповідач під час переїзду з квартири позивача, запросила своїх знайомих у кількості 12 чоловік задля допомоги вивезення її майна. На вимоги органів поліції відповідач реагувала агресивно та прохала знайомих виносити з квартири усе.

Внаслідок протиправних дій відповідача, з квартири зникли речі та меблі позивача, які згідно опису майна передавались їй разом з квартирою на підставі Акту приймання-передачі.

Процес викрадення майна позивача зафіксовані на відеокамери зовнішнього спостереження, які розташовані на вході до будинку.

Крім того, 31.10.2019 року слідчо-оперативною групою Дарницького УП ГУНП в

м. Києві було оглянуто квартиру, проведено фото та відео фіксацію правопорушення, а також підготовлено необхідні матеріали для проведення досудового розслідування.

Так, 05.11.2019 року було внесено відомості до ЄРДР, відносно протиправних дій відповідача за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України.

В ході досудового розслідування, в листопаді 2019 року призначено товарознавчу експертизу викраденого майна, проведення якої доручено НДЕКЦ ГУНП, а в грудні 2019 року призначено товарознавчу експертизу пошкодженого майна, проведення якої доручено КНДІСЕ.

Вказує, що після конфлікту, який стався між сторонами, позивач неодноразово зв`язувався з позивачем задля відшкодування останньою матеріальної шкоди, у зв`язку з тим, що при виїзді з квартири нею було пошкоджено меблі та залишено купу сміття, однак усі спроби були марними.

З метою приведення квартири у придатний стан, позивач був змушений замовити в ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» послугу з комплексного прибирання, яка коштувала 12 000 грн.

Для відновлення пошкодженого майна, позивачем з суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 було укладено договір підряду №53 від 11.11.2019 року, за умовами якого останній виконав роботи з комплексного ремонту, виготовлення та встановлення метало-пластикової продукції, склопакетів, фурнітури та пов`язаних з ними витратними матеріалами на загальну суму 12 300 грн.

У зв`язку з тим, що в рамках кримінального провадження були призначені експертизи, позивач в період від 31.10.2019 року до 03.07.2020 року з вини відповідачкине міг користуватись своєю квартирою, проте повинен був сплачувати рахунки за комунальні послуги, а також сплачувати за послуги КП «Київкомунсервіс», загальна сума яких становила 6 589,12 грн.

Після проведених в рамках кримінального провадження експертиз, позивач разом зі своєю родиною переїхав до квартири, однак останньому довелось замінювати пошкоджені відповідачем лічильники електричної енергії, а також встановлювати нові лічильники гарячої та холодної води, які також були пошкоджені відповідачем. Загальна сума витрат за встановлення нових лічильників становила 3 336,61 грн.

Крім того, відповідачем було пошкоджено лічильник тепла, а тому позивач був змушений сплатити за ремонт та перевірку його технічного стану, сума якого становила

1 650 грн. За встановлення нового електролічильника позивачем сплачено 4 197,35 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачкою також було пошкоджено вхідні двері до квартири, позивач змушений був придбавати необхідні матеріали для їх відновлення, загальна сума яких становила 982,26 грн.

Зазначає, що задля своєї помсти позивачу, відповідачка крім пошкодженого майна в квартирі, пошкодила також почтову скриню, а саме:вирвала замок та зламала частину дверці, подряпавши її. В результаті протиправних дій відповідачки, позивачу була завдана матеріальна шкода на загальну суму 40 558 грн.

На підставі вищевикладеного, після пережитих конфліктних ситуацій позивачу 31.10.2020 року стало зле і його було госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району

м. Києва» з діагнозом: кризовий перебіг гіпертонічної хвороби ІІ ступеню, порушення кровообігу головного мозку, загострення аритмії серця.

На лікуванні позивач перебував до 14.11.2019 року, а після його одужання, останній повинен постійно приймати ліки для серцево-судинної системи, ліки для покращення кровообігу головного мозку та венозного відтоку крові, ліки для щитовидної залози, імунної системи, для шкіри та проти випадіння волосся.

У зв`язку з протиправною поведінкою відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у його душевних стражданнях та переживаннях, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн.

РішеннямДарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 рокупозов задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості з орендної плати у розмірі 581 333,33 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 216 483,37 грн., 3% річних у сумі 54 265,67 грн., заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 58 000,58 грн., а також судовий збір в сумі 9 103,76 грн.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі адвоката Бут Д.В.- представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що в порушення норм процесуального права та ст.89 ЦПК України суд не звернув уваги на ту обставину, що позивач не змінив позовні вимоги по суті, пов`язані з поданням копії нового договору найму (оренди), датованого 01.12.2016 року, на який він не посилався, як на підставу своїх позовних вимог, порушивши таким чином принцип всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Суд безпідставно вважав встановленими наявність заборгованості з орендної плати ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 в сумі 581 333,33 грн, яка виникла за період від вересня 2016 до жовтня 2019 року за оренду квартири АДРЕСА_1 .

У рішенні суд зазначив, що:

- вказана квартира орендувалась ОСОБА_1 на підставі Договору найму (оренди) нерухомого майна, укладеного21.08.2016 року;

- 21.08.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано Акт прийому-передачі житлового приміщення;

- 01.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в присутності та за підписом двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписано доповнення (додаткова угода) до Договору найму (оренди) нерухомого майна від 21.08.2016 року.

Відповідач заявляє, що Договір найму (оренди) нерухомого майна Доповнення (додаткова угода) до договору №1 найму (оренди) нерухомого майна від 21 серпня 2016 року датований 01.12.2016 року, не існує - копія Договору найму (оренди) нерухомого майна Доповнення (додаткова угода) до договору №1 найму (оренди) нерухомого майна від 21 серпня 2016 року датована 01.12.2016 року, наявна у матеріалах справи на аркушах справи 116-119), підроблена позивачем.

Вказана обставина, стала відома відповідачу тільки після ознайомлення її представником - адвокатом Бутом Д.В. з матеріалами справи, тому на підставі ст.84 ЦПК України відповідачем заявляється клопотання про витребування у позивача оригіналів вказаних вище документів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач суду оригінали вказаних вище договорів не надавав, відповідно, суд наявність оригіналів та справжність поданих копій документів у позивача не перевірив, чим порушив вимоги встановлені ст.ст.79, 89 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Суд встановив, що представник позивача 13.11.2020 року та 13.11.2022 року звертався до відповідача з письмовим повідомленням (вимогою) про оплату основного боргу з урахуванням індексу інфляції тощо, загальна сума яких становить 950 640,95 грн, і ця вимога була відповідачем проігнорована.

Доказів отримання цього листа відповідачем матеріали справи не містять, а суд вказану обставину не встановив.

Отже, вищевказані висновки суду не ґрунтуються на доказах, та зроблені з порушенням ст.ст.79, 89 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Суд вважав встановленим, що заборгованість з орендної плати виникла внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору найму (оренди).

Вважає, що такий висновок суду є необґрунтованим.

Договір найму (оренди) нерухомого майна Доповнення (додаткова угода) до договору №1 найму (оренди) нерухомого майна від 21 серпня 2016 року, датована 01.12.2016 року, не існує та є підробленим, отже, не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, про що зазначено вище у апеляційній скарзі.

Таким чином, єдиною засвідченою позивачем у справі є копія (переклад з російської мови) Договору найму (оренди) нерухомого майна від 21.08.2016 року.

Граничний строк внесення орендної плати Договором не передбачено, у позовній заяви не наведено, а судом у рішенні не встановлено.

Умови Договору містять пункти 4.3. та 4.4., які передбачають дострокове розірвання наймодавцем Договору у разі невнесення або несвоєчасного внесення орендної плати та інших платежів наймачем.

Позивачем не надано доказів направлення відповідачу повідомлення про розірвання договору або пред`явлення претензій відповідачу з приводу невиконання ним умов цього Договору протягом тривалого періоду (як вказано у заяві).

Вказана обставина спростовує твердження позивача про невиконання наймачем своїх зобов`язань протягом тривалого часу.

Зазначає, що умови Договору не передбачають видачу наймодавцем розрахункового документа наймачу у разі внесення ним орендної плати або здійснення інших платежів за договором: розписки, тощо. Передбачений п.3.2.3 Додаток №3 до договору не є розрахунковим документом, оскільки заповнення цього Додатку з приводу внесення наймачем орендної плати та інших платежів є обов`язком наймодавця.

Окремо звертає увагу колегії апеляційного суду на те, що докази, на які позивач посилався у позовній заяві, а суд на їх підставі встановив факт, не містять інформації про наявність боргу позивача перед вказаними комунальними службами.

Позивачем заявлено, і рішенням задоволено стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 : 4 492,18 грн на підставі копії повідомлення-рахупку ПрАТ «АТ «Київводоканал» від за вересень 2019 року, 2 984,16 грн за електроенергію за рахунком ТОВ «Київські електричні мережі» від 29.01.2019 року, 3 334,56 грн за електроенергію за рахунком ТОВ «Київські електричні мережі» від 09.11.2019 року; 20 166,32 грн за постачання гарячої води на підставі квитанції КП «Київенерго», 27 023,36 грн - довідка ТОВ «Ковільська-Житлосервіс» нарахування за утримання будинку та прибудинкової території в період від серпня 2016 року до жовтня 2019 року.

Жодний із перелічених вище документів не містить інформації про наявність заборгованості Позивача перед цими комунальними підприємствами на момент подання позовної заяви (24.11.2020).

У копії повідомлення-рахунку ПрАТ «АТ «Київводоканал» за вересень 2019 року зазначено: нараховано за вересень 2019 - 249,52 грн, загальна сума до оплати - 998,08 грн, внизу рахунку містяться дописки від руки: в графі додатково сплачую: дописано 3 494,10 грн. та графі разом до сплати: дописано 4 492,18 грн.

Копії рахунку ТОВ «Київські електричні мережі» за електроенергію від 29.01.2019 року та рахунку від 09.11.2019 року не містять інформацію про понесені позивачем витрати на оплату цих послуг на вказані суми,

У копії квитанції КГІ «Київенерго» за послугу з гарячого водопостачання за вересень 2019 року зазначено: переплата на 01.09.2019 року - 565,91 грн, нараховано за лічильниками 232 грн, до сплати 333,91 грн. Вказані цифри від руки закреслені та поверх від руки написано: у графі нараховано 2 251,17 грн та 17914,85 грн, у графі всього до сплати та сплачую від руки написано: 20166,32 грн.

У довідці ТОВ «Ковільська-Житлосервіс» від 09.10.2020 року зазначено про нарахування в сумі 27 023,36 грн. Інформації про наявність боргу не зазначено.

Вказані письмові документи не відповідають вимогам щодо належності доказів, встановлених ст. 77 ЦПК України, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач повинен надати суду докази існування договірних відносин власника квартири по кожному виду комунальних послуг, та обґрунтувати відповідні цим правовідносинам докази порядку їх виконання, отримання рахунків, оплати, тощо.

Договір від 21.08.2016 року не містить реквізитів рахунків, на які наймач повинен сплачувати комунальні та інші платежі, а також не містить порядку внесення такої оплати наймачем.

Докази того, що наймач ці рахунки (розрахунки) пред`явив до оплати (надав, вручив) наймодавщо, тобто довів до наймача, позивач також не надав.

Вважає, що суд встановив наявність заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 58 000,58 грн за відсутності належних та допустимих доказів, порушив ст.ст.77, 79, 89 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Поведінка позивача у період, за який наймач, на його думку, не вносив орендну оплату, не містить доказів недобросовісності відповідача. А посилання на те, що позивач «був такий добрий», що три роки не вимагав сплати орендної плати є непослідовною, нелогічною, суперечливою, та свідчить про поведінку, яка суперечить принципу добросовісності та чесній діловій практиці.

Ураховуючи наведене, поведінка відповідача протягом зазначеного у позовній заяві часу свідчить про добросовісність наймача та відсутність порушеного права наймодавця. Оскільки відсутній борг, то й відсутні підстави для задоволення позову у частині стягнення інфляційної складової та 3% річних.

Окремо, на підтвердження необгрунтованості судового рішення, та порушення норм матеріального та процесуального права слід зазначити, що судом не перевірено розрахунок позивача щодо заявленої суми інфляційної складової та 3% річних, хоча у рішенні зазначено судом протилежне, це підтверджується тим, що ці розрахунки зроблені математично не правильно у позовній заяві - оскільки позивач у розрахунках вказав, що борг в сумі 581 333,33 грн існує з вересня 2016 року.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції, в частині стягнення інфляційної складової боргу у розмірі 216 483,37 грн, 3% річних у сумі 54 265,67 грн, також підлягає скасуванню як незаконне.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів повідомлення відповідача та її представника па судове засідання, призначене 22.11.2022 року, в якому було розглянуто справу по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції в законній силі.

Вважає, що оскаржуване рішення є абсолютно обґрунтованим, справедливим та таким, що відповідає чинному законодавству, а апеляційна скарга такою, що є необгрунтованою та безпідставною з огляду на наступне.

Так, посилання адвоката апелянта на те, що остання від 02.03.2022 року до 29.03.2023 року перебувала за межами України через агресію російської федерації і не мала можливості приймати участь у даній справі, про яку їй було достовірно відомо і це доводиться матеріалами самої справи, є безпідставними та відвертим проявом зловживання процесуальними правами, оскільки сторона по справі не обмежена колом представників, які б могли надавати їй професійну правничу допомогу у зазначений час.

Вказує, що навіть перебуваючи за межами України, апелянт мала можливість належним чином оформити довіреність на представництво своїх інтересів по даній справі у відповідному консульстві України за місцем її перебування та відправити довіреність за допомогою поштового зв`язку своєму представнику, чого нею не було зроблено.

Вказує, що суд першої інстанції повністю встановив фактичні обставини справи з дотриманням процесуальних норм, від яких залежить правильне вирішення спору, перевірив доводи та належним чином дослідив надані докази і дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи те, що судом першої інстанції встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення є законним і обгрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Доводи представника апелянта про те, що ним (позивачем) надано суду підроблену додаткову угоду до договору найму (оренди) нерухомого майна ні чим не підкріплені, а відтак не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а є лише спробою ввести суд в оману.

Крім вказаного, просить суд звернути увагу на те, що при укладанні договору оренди (найму) нерухомого майна між мною, та відповідачем було підписано Акт прийому-передачі житлового приміщення, який підтверджує факт передачі квартири від орендодавця до орендаря в платне користування.

При цьому, в матеріалах справи немає Акту прийому-передачі житлового приміщення, який би підтверджував факт передачі квартири від орендаря, тобто відповідача до неї, як орендодавця. Такий Акт не складався та сторонами договору не підписувався, оскільки відповідачка орендовану квартиру позивачу не повертала. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували про намагання відповідача передати орендоване майно орендодавцю по закінченню договірних відносин. Представник відповідача замовчує про такі обставини, оскільки в протилежному випадку він міг би надати такі доказу до суду, але не може це зробити через їх відсутність. Такі обставини є беззаперечним доказом користування відповідачем орендованою квартирою в зазначений в позовній заяві період та наявність заборгованості з орендної плати разом з комунальними платежами, не кажучи вже про заподіяні йому матеріальні збитки.

Відсутність в матеріалах справи Акту прийому-передачі орендованої квартири від орендаря до орендодавця є суттєвою обставиною, яка доводить встановлені судом першої інстанції дійсні обставини, тим більше, що вони не ставляться Апелянтом під сумнів.

Представник Апелянта на виправдання несплати відповідачем заборгованості по орендній платі та комунальних платежів посилається на передбачене в п.4.3. та п.4.4. Договору право позивача на дострокове його розірвання, але не бере до уваги, що це його право, а не обов`язок.

У виправдання протиправної поведінки апелянта її представник посилається на відсутність в Договорі граничного строку для внесення орендної плати та не направлення позивачем претензій про оплату заборгованості. Такі твердження спростовуються самим договором, наявними в матеріалах справи письмовими доказами та відсутністю в чинному законодавстві України будь-яких норм, які б позбавляли позивача права на отримання належної орендної плати за користування моїм майном, а тим більше, право на стягнення заборгованості у судовому порядку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що несплата орендної плати відповідачем є підставою для застосування положень ст.625 ЦК України, як захист прав позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування утримуваними грошовими коштами.

Суд зазначав, що будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачка суду не надала, а відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості з відповідача, яка складається з суми заборгованості з орендної плати у розмірі 581 333 33 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 216 483,37 грн., 3% річних у розмірі 54 265,67 грн. та заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 58 000,58 грн., а всього - 910 082 грн. 95 коп.

Суд вірно вважав, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини. Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Також суд прийшов до вірного переконання про те, що подані позивачем докази щодо завдання відповідачем матеріальної шкоди не стосуються предмету доказування, не містять жодних даних про особу відповідача та перебування таких обставин у причинному зв`язку із подією відносно пошкодження майна позивача, не підтверджують вини відповідача у вчиненні правопорушення відносно майна позивача, а тому такі докази оцінюються судом критично та не беруться до уваги.

Будь-яких інших доказів щодо підтвердження вини відповідача позивач суду не надав.

Суд прийшов до правильного переконання про те, що наслідки у виді реальних збитків не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною протиправною поведінкою відповідача, вина якої не встановлена, а відтак склад цивільного правопорушення у діях відповідача відсутній та спростовується наявними у справі доказами.

Виходячи з того, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від основної про відшкодування матеріальної шкоди у якій судом відмовлено, а відтак підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2

21 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до п 2.1.1. наймодавець передає об`єкт нерухомості протягом 1 (одного) дня з моменту підписання даного Договору по Акту приймання-передачі житлового приміщення, а наймач відповідно до п. 2.2.1. Договору приймає об`єкт нерухомості в строки та на умовах, які визначені Договором, та використовує цей об`єкт лише для проживання. Пунктом 2.2.8. визначено, що наймач повинен звільнити і здати наймодавцю об`єкт нерухомості в належному стані з урахуванням нормального фізичного зносу на протязі трьох днів з моменту закінчення строку дії (розірвання) Договору, відповідно до Акту здачі житлового приміщення. Згідно п. 4.1. строк дії договору починає свій перебіг з 21 серпня 2016 року та діє до 21 серпня 2017 року. Пунктом 3.1. Договору встановлено, що орендна плата вноситься наймачем в готівковій формі та становить 16 000,00 грн. Оплата комунальних послуг, відноситься до об`єкта нерухомості та оплачується наймачем. Оплата інших послуг: по лічильникам гарячої та холодної води, кабельного телебачення, інтернету, теплоенергії здійснюється також наймачем. Оплата використаної електроенергії сплачується наймачем (пп 3.1.4., 3.1.7.). Згідно п. 3.2.1. Договору в момент підписання Договору, вноситься сума за перший місяць оренди, у відповідності до п. 3.1. Договору та залогова сума платежу в розмірі місячної орендної плати. В подальшому оплата здійснюється помісячно. Моментом закінчення фактичного використання об`єкту нерухомості по Договору є підписання сторонами Акту здачі житлового приміщення (п. 4.1.2.). Дострокове розірвання Договору, а також зміни його умов, можливі за ініціативою будь-кого зі сторін, з повідомленням про це іншої сторони не менш ніж за тридцять днів до передбачуваної дати розірвання (зміни) Договору (п. 4.2. Договору). Відповідальність за справний технічний стан об`єкта нерухомості на строк дії Договору несе наймач. Наймач несе відповідальність за правильне і безпечне використання об`єкта нерухомості. Шкода, спричинена наймодавцю або третім особам, внаслідок порушення наймачем умов Договору, відшкодовується останнім самостійно і в повному обсязі. При погіршенні стану або знищення об`єкта нерухомості з вини наймача, збитки відшкодовуються наймодавцю в розмірі вартості ремонту або відновлення майна (пп. 5.1., 5.2., 5.2.1., 5.2.2. Договору).

Встановлено, що 21 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано Акт прийому-передачі житлового приміщення, відповідно до якого наймодавець передав, а наймач прийняв у тимчасове відплатне користування (оренду) нерухоме майно з усіма невід`ємними технічними пристроями і предметами домашньої обстановки, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Об`єкт нерухомості і майно у ньому, передані наймодавцем наймачу у придатному для користування за призначенням стані. Наймач зобов`язується забезпечити схоронність і повернути наймодавцю об`єкт нерухомості і предмети домашньої обстановки в ньому в придатному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу.

01 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в присутності та за підписом двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 підписано доповнення (додаткова угода) до Договору найму (оренди) нерухомого майна від 21.08.2016 року (далі по тексту - додаткова угода). Відповідно до п. 3.1.4. додаткової угоди оплата усіх комунальних послуг і платежів, які відносяться до об`єкту нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , здійснюється помісячно до 1 числа наймачем ОСОБА_1 , яка повинна здійснювати оплату за: житлово-комунальні послуги (ЖКО); послуги з вивезення мусора та побутових відходів; послуги за отоплення квартири (послуги за постачання тепла); гарячу та холодну воду, водовідведення гарячої та холодної води; послуги за використання електроенергії (світло); послуги за користування інтернетом і кабельним телебаченням; послуги за роботу конс`єржів (чергових по під`їзду); всі інші платежі, пов`язані з об`єктом нерухомості. Згідно п. 3.2.1. додаткової угоди наймач гарантує своєчасну оплату комунальних платежів і орендної плати не пізніше 1 (першого) числа кожного місяця. Оплата комунальних платежів і орендної плати на 1 (перше) число кожного місяця є прямим обов`язком наймача. Строк дії додаткової угоди становить 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, починаючи від01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2019 року. Додаткова угода підтверджує і продовжує дію попереднього Договору від 21.08.2016 року. При погіршенні стану, ушкодження чи знищення об`єкта нерухомості: поломок, ушкодження, виникнення тріщин, потертостей, царапин, зникнення меблів, диванів, столів, тумби, стільців і табуретів, ліжка, шафи купе, холодильника, пральної машини, бойлера, варильної панелі і духової шафи, сантехніки, дзеркал, меблів на кухні, в коридорі, в кімнатах, телевізорів і пультів, кондиціонерів і пультів, ушкодження вікон, дверей, лінолеуму, шпалер, люстр і приладів освітлення, лічильників холодної та гарячої води, теплолічильника, електролічильника, редукторів тиску води і всього іншого майна об`єкта нерухомості з вини наймача, відшкодовуються наймодавцю в повному обсязі і розмірі вартості ремонту або відновлення майна, меблів і побутової техніки. Наймач зобов`язується всі мілкі поломки, ушкодження майна і побутової техніки самостійно ремонтувати за свій рахунок, підтримувати належний порядок і чистоту, не курити в квартирі, не припускати і не дозволяти знаходитись в об`єкті нерухомого майна сторонніх осіб (п.п. 5.2.2., 5.2.3. додаткової угоди).

Встановлено, що 13 листопада 2020 року представник позивач звертався до відповідача з письмовим повідомленням (вимогою) за Договором найму (оренди) про оплату основного боргу з урахуванням індексу інфляції, про оплату заподіяної майнової шкоди, про оплату заборгованості за комунальні послуги, загальна сума яких становить 950 640,95 грн. Крім того, позивач просив про оплату моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, проте, дане повідомлення (вимога) за Договором найму (оренди) відповідачем була проігнорованою.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1, 2 ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

За ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач не сплачувала орендну плату, починаючи від вересня 2016 року до жовтня 2019 року, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість у розмірі 581 333 грн. 33 коп.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості з орендної плати вбачається, що відповідно до п.3.2.1. Договору відповідач сплатила позивачеві авансовий платіж від 21.08.2016 року до 21.09.2016 року у розмірі місячної орендної плати 16 000 грн, а також залогову суму у розмірі 16 000 грн, у зв`язку з чим сума у розмірі 32 000 грн до розрахунку заборгованості не зараховувалась.

Також, відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань у відповідності до

п. 3.1.4. Договору не сплачувались рахунки з комунальних платежів.

Позивачем до позовної заяви долучено копії квитанцій про оплату ним заборгованості відповідача з комунальних платежів. Так, в матеріалах справи містяться:

- повідомлення-рахунок ПрАТ «АК «Київводоканал» на оплату комунальних послуг за вересень 2019 року у розмірі 4 492,18 грн;

- рахунки ТОВ «Київські енергетичні послуги» за електроенергію від 29.10.2019 року на суму 2 984,16 грн. та від 09.11.2019 на суму 3 334,56 грн;

- квитанція КП «Київтеплоенерго» за постачання гарячої води у сумі 20 166,32 грн.;

- довідка ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» щодо нарахування з утримання будинку та прибудинкової території в період з серпня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 27 023,36 грн.

Таким чином, 21 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 . Того ж дня, сторони підписали Акт приймання-передачі даної квартири.

01 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в присутності та за підписом двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 підписано доповнення (додаткова угода) до Договору найму (оренди) нерухомого майна від 21.08.2016 року, згідно якого строк дії Договору встановлений на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, починаючи від 01 грудня 2016 року до 31 жовтня 2019 року.

Так, за п.4.1.2. Договору моментом закінчення фактичного використання об`єкту нерухомого приміщення є підписання сторонами Акту здачі житлового приміщення.

Договір припинив свою дію 31 жовтня 2019 року, тобто об`єкт найму (оренди) мав бути повернутий позивачу не пізніше 31 жовтня 2019 року, однак квартира АДРЕСА_1 , у відповідності до п. 4.1.2. Договору не була повернута відповідачем.

13.11.2022 року представник позивача звертався до відповідача з письмовим повідомленням (вимогою) за договором найму (оренди) про оплату основного боргу з урахуванням індексу інфляції, про оплату заподіяної майнової шкоди, про оплату заборгованості за комунальні послуги, загальна сума яких становить 950 640,95 грн. Крім того, позивач просив про оплату моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, проте, дане повідомлення (вимога) за договором найму (оренди) відповідачем була проігнорованою.

Жодних доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення квартири АДРЕСА_1 та оплати заборгованості по орендній платі, а також по оплаті комунальних платежів, матеріали справи не містять.

Встановлено, що відповідач свої зобов`язання за умовами укладеного Договору не виконувала, орендні платежі не вносила, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати орендної плати, що становить 581 333,33 грн.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч1 ст. 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язань, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Грошовим, за змістом ст. 524, 533, 534, 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, правовідношення, які виникли між сторонами, за умовами якого відповідач, як наймач, зобов`язаний оплатити надану послугу оренди в грошах, а позивач, як наймодавець, має право вимагати від відповідача, як наймача, відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей, як предмета договору або сплату їх, як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

При цьому, згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

На підставі положень зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, несплата орендної плати відповідачем є підставою для застосування положень ст.625 ЦК України, як захист прав позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування утримуваними грошовими коштами.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст 785 ЦК України).

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст.785 ЦК України).

За ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем становить 910 082,95 грн, з яких:

- заборгованість по орендній платі - 581 333,33 грн;

- інфляційні втрати - 216 483,37 грн;

- 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань - 54 265,67 грн;

- заборгованість по сплаті комунальних платежів - 58 000,58 грн.

Судом вірно зазначено, що позивачем при зверненні до суду надані розрахунки належних до стягнення сум, правильність яких перевірена судом.

Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору.

Сторона вважається винуватою і несе повну відповідальність за порушення договору, якщо вона не доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання умов договору.

Уклавши даний Договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надала, а відтак суд прийшов до вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості з відповідача, яка складається з суми заборгованості з орендної плати у розмірі 581 333 33 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 216 483,37 грн, 3% річних у розмірі 54 265,67 грн та заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 58 000,58 грн, а всього - 910 082 грн. 95 коп.

Щодо заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, то відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»" (зі змінами) зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Судом встановлено, що 05.11.2019 о 12:11 год. позивач звернувся з повідомленням до служби 102 про те, що 05.11.2019 року о 12:11 год. ним за адресою: АДРЕСА_2 , після виїзду орендарів гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_9 , виявлено пошкодження меблів та відсутність майна. Дана обставина підтверджується талоном - повідомленням єдиного обліку №80106 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, копія якого наявна в матеріалах справи. Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 28.11.2019 року, яка була видана позивачу за його вимогою, у якій зазначено, що останній дійсно звертався до Дарницького УП ГУНП в м. Києві із заявою про те, що 31.10.2019 року орендар квартири №250 ОСОБА_9 за вищевказаною адресою таємно і умисно викрав з квартири майно, що належало ОСОБА_2 та пошкодив інше майно, яке перебувало в квартирі, а саме, зірвав пломби з лічильника води, чим спричинив потерпілому матеріальний збиток.

Проте, суд критично оцінює надані позивачем докази на підтвердження вини відповідача, адже вони не містять жодних даних про вчинення правопорушення відносно майна відповідачем, а відтак особа, вважається невинуватою у вчиненні правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у якому зазначено наступне. Номер кримінального провадження 0008150, дата реєстрації провадження 05.11.2019 о 23:19:15 год., потерпілий - ОСОБА_2 , правова кваліфікація ч.1 ст.185 КК України, короткий виклад обставин: 31.10.2019 року наймач квартири №250 ОСОБА_9 по АДРЕСА_4 , таємно викрав з квартири майно, що належало ОСОБА_2 , чим спричинив потерпілому матеріальний збиток на суму 1 700 грн.

Суд вірно прийшов до переконання про те, що подані позивачем докази щодо завдання відповідачем матеріальної шкоди не стосуються предмету доказування, не містять жодних даних про особу відповідача та перебування таких обставин у причинному зв`язку з подією відносно пошкодження майна позивача, не підтверджують вини відповідача у вчиненні правопорушення відносно майна позивача, а тому такі докази вірно оцінені судом критично та не взяті до уваги.

Будь-яких інших доказів щодо підтвердження вини відповідача позивач суду не надав.

Суд також вірно вважав, що наслідки у виді реальних збитків не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з наведеною неправомірною протиправною поведінкою відповідача, вина якої не встановлена, а відтак склад цивільного правопорушення у діях відповідача відсутній та спростовується наявними у справі доказами.

У зв`язку із встановленими обставинами, суд вірно вважав, що у позовній вимозі про відшкодування матеріальної шкоди необхідно було відмовити за недоведеністю.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то нормою ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За п.3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведене вище, та виходячи з того, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від основної про відшкодування матеріальної шкоди у якій судом відмовлено, а відтак підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Будь-які інших фактичних даних, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Бут Дмитра Володимировича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: