П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року м. Київ

Справа № 760/13335/21

Провадження: № 22-ц/824/8808/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 31 березня 2023 року, постановлену під головуванням судді Калініченко О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, яка, за її розрахунком, станом на 01 травня 2021 року складає суму у розмірі 54 661 грн 54 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 3 342 грн 92 коп. В інший частині вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 квітня 2020 року по 01 травня 2021 року у розмірі 54 661 грн 54 коп.

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду. Заява обґрунтована тим, що він має намір сплатити усю суму присудженого боргу (пені), однак наразі, у зв`язку з воєнним станом, його дохід є незначним та складає в середньому 10 000 грн щомісяця. Окрім виконання рішення суду про стягнення пені, він сплачує аліменти на утримання сина та на утримання батька. Просив розстрочити на 12 місяців виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року про стягнення з нього 54 661,54 грн неустойки (пені) шляхом сплати цієї суми щомісячно по 4 555,13 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 31 березня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції вирішив подану ОСОБА_2 заяву без урахування її заперечень, чим позбавив її права на реалізацію своїх процесуальних прав. Також вказала, що виключних обставин, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання рішення суду, ОСОБА_2 не навів. Більш того, суд першої інстанції не урахував, що ОСОБА_2 має у власності 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , а також автомобіль.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Булаєнко Р. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що звернення стягнення на майно боржника під час воєнного стану суперечить принципам доцільності та справедливості. Наразі у квартирі АДРЕСА_1 проживає його батько як переселенець з Миколаєва , а власний автомобіль ОСОБА_2 використовує як при догляді за батьком, так і в робочих цілях. Окрім того, ОСОБА_2 добровільно оплачує страхування дитини у розмірі 10 000 - 12 000 грн щорічно. Також вважав, що можливий продаж нерухомого або рухового майна боржника для негайного задоволення вимог стягувача не принесе користі відносинам усіх заінтересованих осіб.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Юрченко М. С. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши думку скаржника та його адвоката,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти, які стягуються із заявника на підставі постанови Київського апеляційного суду від 26.12.2022 року у розмірі 54 661,54 грн, є мірою відповідальності, а не утриманням, а тому, ураховуючи майновий стан заявника, наявність зобов`язань по сплаті аліментів на утримання дитини та батька, введення на території України воєнного стану, вважав, що вказані обставини є винятковими та дають підстави для розстрочення рішення суду .

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно з ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.ч. 4, 5 ст. 435 ЦПК України).

Право на звернення до суду звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Системне тлумачення положень ст. 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.

Окрім того, під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Так, згідно з положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

ЄСПЛ у своїй практиці акцентує увагу на тому, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправданим за конкретних обставин справи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як зазначено вище, обґрунтовуючи заяву про розстрочення, ОСОБА_2 посилався на те, що він має намір сплатити усю суму (пені), однак, у зв`язку з воєнним станом його дохід став незначним та складає в середньому 10 000 грн щомісяця. Окрім виконання рішення суду про стягнення пені, він сплачує аліменти на утримання сина та на утримання батька щомісячно 1 000 грн. Просив розстрочити на 12 місяців виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року про стягнення з нього 54 661,54 грн неустойки (пені) шляхом сплати цієї суми щомісячно по 4 555,13 грн.

Однак, задовольняючи подану ОСОБА_2 заяву, суд першої інстанції не урахував, що складне матеріальне становище боржника не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочки виконання рішення суду.

Наявність у ОСОБА_2 інших боргових зобов`язань за відсутності виключних обставин, через існування яких він позбавлений можливості виконати рішення суду про стягнення пені, не може ставити стягувача ОСОБА_1 у невигідне становище. Більш того, суд першої інстанції не урахував, що грошові кошти, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року, є неустойкою (пенею) за порушення ОСОБА_2 виконання зобов`язання зі сплати аліментів на утримання дитини.

Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року убачається, що порушення зобов`язання зі сплати аліментів з боку ОСОБА_2 виникло ще у березні 2020 року. Вказане свідчить про тривалість спірних правовідносин між сторонами, а тому відстрочення виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 пені, яке набрало законної сили, призведе до порушення прав та законних інтересів стягувача ОСОБА_1 , та суперечитиме принципам обов`язковості виконання судових рішень та правової визначеності.

Також, поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що заявником ОСОБА_2 не було надано жодних доказів на підтвердження факту відсутності у нього рухомого або нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення заборгованості.

Заперечуючи проти заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду, ОСОБА_1 долучила до апеляційної скарги витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2023 року, а також витяг з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30.11.2020 року, згідно яких ОСОБА_2 має у власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , 1/3 частину квартириАДРЕСА_3 , а також автомобіль марки Фольксваген Пассат 2007 року випуску (а.с. 200-205).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи питання прийняття наданих скаржником доказів, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно ч. 2 ст. 435 ЦПК України, заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно із частиною 5, пункту 1 частини 8 статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Матеріали справи свідчать, що заява ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду надійшла до суду першої інстанції 20 березня 2023 року та була розподілена судді 21 березня 2023 року (а.с. 158-168).

Однак, судова повістка-повідомлення про розгляд заяви ОСОБА_2 , що призначений на 31 березня 2023 року, була направлена судом першої інстанції до електронного кабінету ОСОБА_1 лише 29.03.2023 року, тобто, за день до проведення судового засідання (а.с. 169).

Вказане не свідчитьпро порушення судом першої інстанції процесуального порядку повідомлення учасника справи, що стало наслідком порушення права на здійснення ефективногозахистусвоїхправ та висловлення своїх заперечень щодо порушеного заявником питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції права стягувача на висловлення своєї правової позиції, а тому приймає нові докази, а саме витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2023 року, а також витяг з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30.11.2020 року.

Наявність у боржника рухомого та нерухомого майна також не свідчить про існування у боржника виняткових обставин, які б ускладнювали виконання рішення суду або робили його неможливим.

Слід зазначити, що відповідно до статті 48 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Статтею 50 Закону, зокрема, визначено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Отже, звернення стягнення на нерухоме майно боржника є одним із встановлених законом способів виконання рішення суду. При цьому, такий спосіб застосовується в останню чергу, лише у разі неможливості виконання рішення суду за рахунок іншого майна боржника.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_2 про те, що звернення стягнення на майно боржника під час воєнного стану суперечить принципам доцільності та справедливості є безпідставними.

Введення та продовження строку воєнного стану в Україні у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України не свідчить ні про наявність виняткових обставин, ні про поважність причин невиконання рішення суду. Більш того, як зазначає сам заявник, він є працюючим та отримує регулярний дохід навіть в умовах воєнного стану.

Ураховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду є помилковим.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 червня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова