Номер провадження: 22-ц/813/2592/23
Справа № 522/8692/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря: Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_3 - адвоката Стратулат С.Д.,

представника ДКВ ОМР - Коюди М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, стягнення збитків,

встановив:

29.05.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , та уточнивши позовні вимоги, просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.11.2018 року, за № 1135, зареєстрований 20.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 29017591, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 збитки у подвійному розмірі вартості спірної квартири за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.11.2018 року, за реєстровим №1135, що становить 1 438 200,00 грн., а також судові витрати (т.1, а.с.1-6, 184-189).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., від 20.11.2018 року за № 1135.

У позові позивач зазначила, що ОСОБА_1 спочатку було набуто право власності на кв. АДРЕСА_1 загальною площею 55,6 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.04.2015 року у справі №522/708/15ц, яке набрало чинності, ОСОБА_1 відмовлено задоволенні позову про зобов`язання включити до складу спадщини (квартири) спірне підсобне приміщення.

Надалі ОСОБА_1 незаконно приєднано до спірної квартири приміщення цокольного поверху, яке на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Одеси, внаслідок чого загальна площа спірної квартири була збільшена з 55,6 кв.м. до 85,6 кв.м.

У подальшому, відповідач ОСОБА_1 на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 01.10.2018 року утворив два окремих об`єкта нерухомості кв. № 1 загальною площею 55,0 кв.м. та кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 30,6 кв.м.

Із листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2019 року № 4-261/1.2 позивачу стало відомо, що вказане приміщення цокольного типу (підвальне) було передано попередньому користувачу кв. АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.03.1996 року за № 141, тобто бабусі позивача - ОСОБА_5 , без права подальшої приватизації.

Посилаючись на те, що відповідач, чітко усвідомлюючи, що площа вказаної квартири збільшена незаконно, продав майно, яке йому не належало, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 було задоволено (т.2, а.с.28-34).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.11.2018, за реєстровим № 1135, зареєстрований 20.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 29017591, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 збитки у подвійному розмірі вартості квартири за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.11.2018 року, за реєстровим № 1135, що становить 1 438 200,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 12 611,20 грн. судового збору та 12 800,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.45-51).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - адвокат Стратулат С.Д., посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (т.2, а.с.95-98).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та стягуючи збитки у подвійному розмірі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, усвідомлюючи правові наслідки продажу майна, навмисно ввів в оману позивача щодо істотних умов договору (т.2, а.с.28-34).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, істотною умовою договору є наявність в продавця права власності на товар.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний право чин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц.

Так, з матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Одеської філії КП «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К. 22.10.2018 року, номер запису про право власності: 28491127 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, згідно Витягу з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №142262046 від 23.10.2018 року (т.1, а.с.129).

В подальшому, а саме: 20.11.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м., посвідчений 20.11.2018 року за № 1135 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П. (т.1, а.с.10-11) (далі-Договір).

Продаж квартири здійснений за ціною 719 100, 00 грн. (п.4 Договору).

Згідно п.6 Договору спірна квартира на момент відчуження боргом за житлові комунальні послуги не обтяжена, не надана в користування наймачам (орендарям), до укладену цього договору іншим особам не відчужена, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові спори, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає. Недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням відчужуваної квартири чи можуть бути небезпечними для життя, здоров`я майна покупця або інших осіб, а також прихованих дефектів, недоліків, самовільних перепланувань немає, усі інженерні комунікації перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням.

Також відповідач ОСОБА_1 повідомив, що у вищезазначеній квартирі не проводилися перепланування та реконструкція, самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкції він не здійснював, технічні характеристики об`єкта нерухомого майна фактично відповідають тим, які зазначені у технічному паспорті. За домовленістю сторін поточна технічна інвентаризація квартири перед її відчуженням не проводилась. Внаслідок відчуження зазначеної квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, непрацездатних осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування (ч.6 ст. 203 ЦК України).

На час укладання правочину ОСОБА_1 стверджував, що документи, які підтверджують його право власності на об`єкт, та всі надані ним відомості відносно зазначеного об`єкту є достовірні та правдиві. В разі, коли документи чи відомості щодо вищезазначеного об`єкту виявляються недостовірними, неправдивими, продавець зобов`язаний відшкодувати заподіяні Покупцю збитки та витрати у повному обсязі (п.7 Договору).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.04.2015 року у справі №522/708/15-ц, яке набрало чинності, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої Одеської нотаріальної контори Маслової М.В., КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради відмовлено та встановлено відсутність у попереднього власника - бабусі ОСОБА_1 , права власності на спірне підвальне приміщення, що спростовує можливість його приєднання до кв. АДРЕСА_2 та подальший виділ в самостійний об`єкт нерухомості - квартиру.

Судовим рішенням також встановлено, що згідно із рішенням виконавчого комітету Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси № 141 від 21.03.1996 року дане підвальне приміщення не було приватизоване та на момент смерті бабусі відповідача ОСОБА_5 до складу спадщини не входило, а було надано виключно у користування.

Також, з листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.03.2019 року за номером 4-261/1.2 вбачається, що вказане підвальне приміщення було надано попередньому користувачу кв. АДРЕСА_1 без права подальшої приватизації (т.1, а.с. 26-27).

Однак, в подальшому, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08.12.2020 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 522/13681/19 витребувано у позивача ОСОБА_3 нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 30,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер - 101) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди та скасовано запис про державну реєстрацію приміщення 1а як «квартири» будинку АДРЕСА_4 (т.1, а.с.239-242).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_5 , на підставі: висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданого 01.10.2018 року, видавник: експерт з технічного обстеження будівель і споруд Гузєва І. ; технічного паспорта, серія та номер: б/н, виданого 03.10.2018 року, видавник: ФОП ОСОБА_7 ; свідоцтво про право власності на спадщину, серія та номер: 1-2848, виданого 01.11.2011 року видавник: Друга одеська нотаріальна контора.

Висновком щодо технічної можливості поділу на дві окремі (самостійні) одиниці об`єкта нерухомого майна - кв. АДРЕСА_1 , встановлено, що фактично кв. АДРЕСА_2 має загальну площу 85,6 кв.м., шляхом поділу якої утворено два нових об`єкта нерухомості: кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 55,0 кв.м; та квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 30,6 кв.м.

Отже, під час поділу кв. АДРЕСА_1 , який здійснено на підставі висновку щодо технічної можливості поділу на дві окремі (самостійні) одиниці, за рахунок приміщення цокольного поверху (підвалу), яке на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Одеси, загальна площа квартири збільшена з 55,6 кв.м, до 85,6 кв.м. (т.1, а.с.239-242).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, ОСОБА_1 , який був позивачем у справі № 522/708/15ц до КП «БТІ» Одеської міської ради, нотаріуса Маслової М.В. про зобов`язання вчинити дії, чітко усвідомлював, про відсутність у нього права власності на спірне нерухоме майно. І про відсутність підстав для його продажу на користь ОСОБА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 свідомо введено в оману ОСОБА_3 щодо істотних умов договору купівлі-продажу, що дало підстави для задоволення його позовних вимог в цій частині.

Крім того, ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

У постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 року у справі № 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що ст. 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 ЦК України.

Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до ст. 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, враховуючи, що факт введення відповідачем в оману позивача - добросовісного набувача права власності на нерухоме майно, є доведеним, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 збитків у подвійному розмірі, як то передбачено ч.2 ст.230 ЦК України, в сумі 1 438 200 грн. (719 100 грн. х 2).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_1 ніколи не бачив позивачку ОСОБА_3 , а всіма питаннями щодо продажу спірної квартири займалась його мати, не спростовують висновків суду і більше того, спростовують доводи апелянта ОСОБА_1 про його добросовісність в укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.10-11). При цьому із вищевказаного договору купівлі-продажу слідує, що відповідач і в даному випадку апелянт ОСОБА_1 приймав особисту участь в продажі вказаної квартири, приховавши від покупця той факт, що він не є власником вказаної квартири.

Також безпідставним є доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, спростовуються матеріалами справи.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.06.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький