Справа № 761/9742/23
Провадження № 2/761/6452/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Пономаренко Н.В.

з участю секретаря: Бражніченко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором, згідно з якою позивач, просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 305 029,51 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 32/1/ШК від 11 серпня 2014 року, відповідно до п.2.4 ст.2 якого, запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року. На виконання п.4.3.1 ст.4 договору позивач сплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , 9 поверх, секція 1 , загальною площею 46,34 кв.м. в сумі 361 452,00 грн. в тому числі ПДВ 20% - 60 242,00 грн.

В свою чергу, позивач зазначає, що відповідач в порушення зобов`язань не завершив будівництво житлового будинку та він не був введений в експлуатацію, а тому на переконання ініціатора позову, за невиконання зобов`язання до відповідача підлягають застосуванню штрафні санкції, які передбачені ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: пеня в сумі 305 029,51 грн. за період з 01.07.2015 по 13.03.2023.

У зв`язку із викладеним позивач просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

11.05.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовної вимоги, зазначивши, що у договорі сторони погодили лише орієнтовний термін будівництва, що не може тлумачитися як кінцевий та остаточний, за спливом якого зобов`язання відповідача може вважатись порушеним чи невиконаним. Представник відповідача також заперечує можливість застосування до наявних правовідносин з позивачем ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки положення вказаної норми поширюються виключно на виконавців та споживачів, позаяк вказаного статусу сторони договору не набували.

19.07.2023 представник відповідача подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

04.08.2023 до суду надійшла відповідь позивача на відзив у якій позивач просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі та виклав обставини аналогічні тим, що були викладені у позовній заяві. Окрім того зазначено, що до правовідносин, що виникли між позивач та відповідачем після укладання Договору за своїм характером належать до сфери регулювання ЗУ «Про захист прав споживачів».

Представником позивача адвокатом Мамаєвим Д.Ю. подано клопотання про долучення до матеріалів справи уточненого попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат.

13.10.2023 представником відповідача адвокатом Мороз С.С. подано до суду додаткові пояснення.

19.10.2023 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив в яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У запереченнях викладено обставини аналогічні тим, що викладені відповідачем у відзиві.

30.10.2023 до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача адвоката Мамаєва Д.Ю.

Позивач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином. 24.11.2023 представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника адвоката Мамаєва Д.Ю., підтримав позовну вимогу та просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином. Від представника відповідача 29.11.2023 надійшло клопотання у якому вона просила здійснити розгляд справи без участі відповідача та його представника, в задоволенні позовної заяви просила відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовна вимога та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, 11 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» укладено договір купівлі-продажу майнових прав за № 32/1/ШК (надалі - договір).

Відповідно до положень п.2.1 ст.2 вказаного договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Сторони домовилися, що Об`єкт нерухомості, Майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: квартира №64 , 1 кімната, загальна площа 46,34 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., 9 поверх, (пункт 2.2 ст.2 договору).

Згідно із п. 2.4. ст. 2 договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року.

Довідкою від 17 листопада 2015 року підтверджено, що позивач сплатив відповідачу 361 452,20 грн., що складає 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, предметом позову у справі є стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені за неналежне виконання зобов`язання за вищезазначеним договором, з підстав несвоєчасної добудови та здачі в експлуатацію Об`єкту будівництва.

Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

У позовній заяві необхідність застосування до відповідача штрафних санкцій у вигляді пені обґрунтована тим, що відповідач порушив умови договору, не завершив будівництво житлового будинку, не ввів його в експлуатацію у передбачений п.2.4 ст.2 договору термін, що, на думку позивача, є підставою для нарахування пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В свою чергу, суд критично оцінює вказане твердження, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення частини першої статті 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме: 1) строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; 2) термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 369/6303/19 зазначено, що встановивши, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартири конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Згідно висновків Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

При цьому, відповідно до п.2.4. ст.2 договору сторони за власним волевиявленням погодили запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва - 2 квартал 2015 року, що не є конкретно визначеним у розумінні вищезазначених положень ЦК України, терміном виконання умов договору, що як наслідок виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді стягнення неустойки (пені).

Стосовно можливості застосування до спірних правовідносин положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів, то суд зауважує наступне.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція (пункт 7); споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Так, суд зазначає, що стаття 10 вказаного Закону має назву «Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг)».

Статтею 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень п.2.1 ст.2 договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

При цьому, п.5.1 ст. 5 договору обумовлено, що продавець закріплює за покупцем майнові права на об`єкт нерухомості в момент підписання сторонами на строк дії цього договору.

Аналіз змісту положень договору № 32/1/ШК свідчить про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини надання послуг у розумінні ч.1 ст.901 ЦК України, оскільки за умовами договору повинен закріпити за позивачем майнові права на Об`єкт нерухомості та забезпечити будівництво та введення в експлуатацію, що не включає надання такої послуги як процес виконання робіт з будівництва.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 року справа №591/19/20 зробив висновок, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла (купівлі-продажу майнових прав), оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. При цьому у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію.

Відтак, з урахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, який відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом, суд приходить до висновку про безпідставність посилань ініціатора позову щодо можливості застосування до спірних правовідносин штрафних санцій, регламентованих ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Положеннями ч. 2 ст. 76 ЦПК України встановлений вичерпний перелік засобів доказування у цивільному процесі, якими є: письмові докази, речові докази, електронні докази, показання свідків та висновки експертів.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші доводи позовної заяви та відзиву висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому у ньому має бути відмовлено у зв`язку із його безпідставністю.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд вказує, що строк позовної давності підлягає застосуванню судом лише тоді, коли є підстави для задоволення позову, тому, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову, питання стосовно застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не розглядалося судом.

Схожий за змістом висновок наведений у постанові Великої Палити Верховного Суду у постанові від 07.08.2019 по справі № 2004/1979/12.

За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 263, 509, 549, 610, 611, 626, 629, 638, 656, 901 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» ст. ст. 3, 10-13, 61, 77-79, 81, 88, 107-110, 208, 213-215, 263-265, 354-355 ЦПК України суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.11.2023.

Суддя: