Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
провадження № 61-3730св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя, який оформив постанову), суддів: Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишив без змін.
Предметом касаційного перегляду у справі є ухвала Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року, якою заяву ОСОБА_2 про приведення виконавчого документа у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження» задоволено.
Зазначено у постанові Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року після останнього абзацу резолютивної частини наступні відомості:
«Стягувачем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;
Боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
Строк пред`явлення до виконання по 03 жовтня 2025 року».
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що в тексті постанови Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року, яка відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, не зазначено відомості про стягувача і боржника, їхні реєстраційні номери облікової картки платника податків та строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду підлягає уточненню шляхом зазначення в ній вказаних відомостей. З огляду на таку невідповідність та керуючись приписами статті 269 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_2

Верховний Суд зазначив, що ключовим питанням, яке постало перед касаційними судом в цій справі є те, чи є постанова суду апеляційної інстанції про забезпечення позову, ухвалена за наслідком перегляду ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, виконавчим документом?

Вирішуючи це питання Верховний Суд зробив такі висновки:

«Обміркувавши викладене з урахуванням принципу розумності касаційний суд зауважує, що:

законодавець розмежовує такі поняття як судові рішення, що підлягають примусовому виконанню (і тому, відповідно, мають визнаватися підставою виконання), та виконавчі документи (що видаються для забезпечення можливості примусової реалізації підстави виконання);

підставами виконання є визначені в законі акти юрисдикційних органів. Наприклад, підставою виконання є рішення суду першої інстанції у цивільній справі, а відповідним виконавчим документом - виконавчий лист, що видається судом на підставі такого рішення. Серед підстав виконання є рішення не тільки суду, а й інших органів. Перелік виконавчих документів, передбачений статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої одні з них за формою і змістом відрізняються від підстав виконання (наприклад, рішення суду першої інстанції як підстава виконання, а виконавчий лист, виданий на його виконання - як виконавчий документ; рішення комісії по трудових спорах як підстава виконання, а посвідчення комісій по трудових спорах, видані на підставі цих рішень - як виконавчий документ тощо), а інші одночасно виступають підставою виконання і виконавчим документом (зокрема, судовий наказ, виконавчий напис нотаріуса);

відповідно до вимог процесуального закону оформлювати своє судове рішення щодо результатів перегляду питання про забезпечення позову апеляційний суд може тільки у вигляді постанови, ухвала з цього приводу апеляційним судом ухвалена бути не може. Хоча по своїй суті, постанова апеляційного суду складається, власне із частини, що присвячена скасуванню ухвали суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову, та частини про постановлення нового судового рішення (ухвали) про забезпечення позову. При цьому таку процесуальну дію як забезпечення позову необхідно забезпечувати можливостями примусового виконання, незалежно від того чи втілена вона в ухвалі суду першої інстанції, чи за результатами апеляційного перегляду в постанові апеляційного суду. Очевидно, що такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати;

постанова суду апеляційної інстанції про забезпечення позову, ухвалена за наслідком перегляду відповідної ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. У цьому випадку постанова апеляційного суду одночасно виступає і підставою виконання і виконавчим документом.

… У справі, що переглядається:

постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року скасовано ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково;

апеляційний суд, при задоволенні заяви ОСОБА_2 про приведення виконавчого документа відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зробив обґрунтований висновок, що постанова про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом».

Не можу погодитись із зазначеним з таких мотивів.

Судовими рішеннями є: 1) ухвали, 2) рішення, 3) постанови, 4) судові накази. 2. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови (частини перша, друга та четверта статті 258 ЦПК України).

У частині першій статті 381 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.

У стаття 382 ЦПК України визначено вимоги щодо змісту постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 3Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частини перша, друга статті 149 ЦПК України).

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи (частини сьома, восьма, одинадцята статті 153ЦПК України).

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів (частини перша, друга статті 157 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядає справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Якщо судом вживалися заходи забезпечення позову, суд вносить до Єдиного державного реєстру виконавчих документів наявні у суді документи, що підтверджують виконання відповідної ухвали суду.

У підпункті 17.1 пункту 17 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженої ухвали)було визначено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів оформлення і видача виконавчих документів здійснюється в паперовій формі судом, який ухвалив відповідне рішення, за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновоку, що виконавчим документом є ухвала суду про забезпечення позову. У ЦПК України не встановлено випадків, коли постанова суду апеляційної (касаційної) інстанції є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Тому постанова суду апеляційної або касаційної інстанції за наслідком перегляду ухвал про забезпечення позову, незалежно від змісту такого рішення, не є виконавчим документом, а її виконання, у випадку прийняття нового рішення про забезпечення позову, здійснюється в загальному порядку на підставі виконавчого листа (частина перша статті 431 ЦПК України, підпункт 17.1 розділу XIII «Перехідні положення»ЦПК України).

Верховний Суд, вирішуючи наведене питання, фактично застосував розширювальне тлумачення частини першої статті 157 ЦПК України та частини першої статті 381 ЦПК України, визначив мету такого тлумачення - необхідність забезпечувати можливостями примусового виконання таку процесуальну дію як забезпечення позову.

Вважаю, що підстав для такого тлумачення у колегії суддів не було, оскільки:

первинна процесуальна дія щодо забезпечення позову, яка оформлюється саме ухвалою суду, та забезпечення позову за наслідком перегляду таких ухвал судами апеляційної та/або касаційної інстанції, мають суттєві відмінності. Саме первинній процесуальній дії щодо забезпечення позову, яка вчиняється як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи (у тому числі судом апеляційної інстанції), властива невідкладність вирішення та негайність звернення до виконання. Водночас перегляд таких ухвал суду в апеляційному та/або касаційному порядку відкладений в часі, а відповідна постанова суду приймається за наслідком змагального судового процесу;

виконуваність постанов судів апеляційної та/або касаційної інстанціїзабезпечена загальним порядком виконання на підставі виконавчого листа;

процесуальний закон імперативно встановив перелік виконавчих документів у цивільному судочинстві - виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 431 ЦПК України). Лише в окремих випадках передбачено, що ухвала суду є виконавчим документом (про забезпечення доказів, про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, про стягнення штрафу, про затвердження мирової угоди). Аналогічне правове регулювання містить також ГПК України та КАС України, якими не встановлено випадків, коли постанова суду апеляційної (касаційної) інстанції є виконавчим документом;

постанови суду, про які йдеться у частині першій статті 3Закону України «Про виконавче провадження», є лише постанови у справах про адміністративні правопорушення, які передбачають накладання на винну особу адміністративного стягнення у вигляді штрафу, конфіскації майна, оплатного вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення адміністративного правопорушення. Тобто, лише в КУпАП законодавець визначив, що постанова суду одночасно є і підставою виконання, і виконавчим документом, який підлягає безпосередньому виконанню в порядку, встановленому Законом «Про виконавче провадження».

У справі, що переглядається, постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року скасовано ухвалу Печерського районного судуміста Києва від 30 жовтня 2020 року та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Тому апеляційний суд, при задоволенні заяви ОСОБА_2 про приведення виконавчого документа відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зробив помилковий висновок, що зазначена постанова є виконавчим документом, яка підлягає відповідному уточненню в порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України.

Тому колегії суддів слід було оскаржену ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Суддя Є. В. Краснощоков