Справа № 357/2463/23
Провадження № 2/357/1212/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюк П.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

06.03.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 17 вересня 2015 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи із травня 2022 року вони з відповідачем не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного домашнього господарства, проживають окремо один від одного та користуються кожен своїми окремими коштами. Малолітній син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач з травня 2022 року не надає їй матеріальної допомоги, яка б могла повною мірою забезпечити потреби сина у його лікуванні, догляді та вихованні, з огляду на те, що дитина має незадовільний стан здоров`я, оскільки є інвалідом з дитинства з діагнозом: дитячий церебральний параліч із синдромом когнітивної недостатності, він не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, у зв`язку із чим потребує постійного стороннього догляду. Вона, ОСОБА_1 , є інвалідом третьої групи по зору, працює викладачем у Комунальному закладі Білоцерківської міської ради «Дитяча музична школа № 2» та отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі 12000,00 грн., щомісячно, проте вказаних коштів не вистачає для лікування та утримання дитини - інваліда з дитинства. Відповідач офіційного працевлаштування не має, тому розмір його доходів їй не відомий. Відомості про стан здоров`я відповідача надати суду не має можливості, оскільки він відмовляється надати такі відомості, проте їй відомо, що відповідач є особою із задовільним станом здоров`я, працездатного віку та без хронічних захворювань, та наскільки їй відомо, відповідач інших утриманців немає. Тому, просила у судовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на сина - інваліда з дитинства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000, 00 грн., щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до повноліття дитини. Судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи та понесені нею стягнути з відповідача.

31.03.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

22.05.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про встановлення відповідачу додаткового строку для подання відзиву.

24.05.2023 представник відповідача, адвокат Єфремова Ірина Іванівна, подала до суду відзив на позов, мотивуючи тим, що дійсно, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2015 році офіційно було зареєстровано шлюб, у період перебування в якому у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час позивачка також подала позов про розлучення, щодо якого відкрито провадження, та відповідач намагається примиритись із дружиною, але наразі спілкування між нами припинено. Нажаль дійсно, син сторін є дитиною з інвалідністю, позивач також є інвалідом III групи по зору. Для позивача було принципово вийти на роботу, тому розуміючи її потребу працювати, за взаємною згодою відповідач залишався вдома доглядати за сином, який не має можливості самостійно пересуватись та обслуговуватись. У зв`язку із такими обставинами догляд було оформлено на відповідача, а також виплати соціальної допомоги було оформлено на його ім`я. До повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони проживали самостійно своєю родиною, а з 24 лютого 2022 року змушені були переїхати до батьків позивача, за адресою реєстрації. Вказівка у позовній заяві, що «починаючи з травня 2022 року ми не проживаємо разом» не відповідає дійсності, оскільки відповідача фактично було «виставлено» з квартири за адресою АДРЕСА_1 у середині грудня. Оскільки відповідач не мав можливості винаймати квартиру у м. Біла Церква, та не міг влаштуватись на офіційну роботу, він був змушений виїхати до місця проживання своєї матері у с. Трофанівка, Коломийського району, Івано-Франківської області, де проживає і на даний час. Повідомлення позивачки про факт ненадання відповідачем ніякої матеріальної допомоги також не відповідає дійсності, оскільки оформлена картка у Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з червня місяця 2022 року перебуває у повному розпорядженні позивачки, про що свідчить виписка по картці від 19.05.2023, в якій зазначено надходження та витрати коштів по картковому рахунку. Як можливо прослідкувати з виписки по картці після надходження виплат соціального фонду, соціальних виплат, кошти знімались саме у м. Біла Церква, переважно за адресою: вул. Героїв Небесної Сотні, саме поблизу місця роботи позивачки. Адреса місця роботи позивачки, як вбачається із Довідки про доходи наданою позивачкою при подані позову, КЗ БМР Дитяча музична школа № 2, знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Героїв Небесної Сотні,6. Як батько, відповідач розуміє свої обов`язки, але на даний час, проживаючи у сільській місцевості можливості влаштуватись на роботу офіційно він не має, оскільки офіційно є отримувачем соціальної допомоги. Надалі він має намір, при можливості, переоформити отримання соціальної допомоги на позивачку, оскільки на даний час бачитись із дитиною, надавати фізичну допомогу за бажанням дружини він не має можливості. Знайти робоче місце із високою заробітною платою на даний час, в місці де він проживає неможливо, оскільки максимальна заробітна плата яка пропонується, з огляду на воєнний стан, який введено в Україні, складає встановлену Законом про оплату праці за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної зарплати, тобто не менш ніж 6700,00 грн. з 1 січня 2023 року. Таким чином, саме мінімальна заробітна плата може бути єдиним джерелом доходу відповідача найближчим часом. Відповідач розуміє, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини, та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак визначення суми аліментів у твердій грошовій сумі 6000,00 грн., буде ставити відповідача у скрутне матеріальне становище, хоча на даний час він вже перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки не працює, так як оформлений по догляду за дитиною з інвалідністю. Державну соціальну допомогу та догляд за сином відповідачу було надано строком з 01.10.2021 до 30.06.2023. Таким чином, з 30.06.2023 позивачка буде мати можливість переоформити отримання соціальної допомоги на своє ім`я, а відповідач буде мати можливість влаштуватись на роботу офіційно, для сплати аліментів. Таким чином, враховуючи зазначене, на даний час, позивачка має: заробітну плату - 12 000 грн.; соціальну виплату - 7131,10 грн., що сукупно складає - 19131,10 грн. В той час як відповідач на даний час знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки, не працевлаштований та постійного заробітку немає, його вкрай малих та не регулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності, адже тимчасові заробітки у сільській місцевості досить низькі та не носять постійного та офіційного характеру. Крім того, на даний час відповідач має проблеми із здоров`ям, внаслідок чого потребує оперативного лікування. Як батько, він цілком усвідомлює свої обов`язки, щодо забезпечення достойного повноцінного життя свого сина, обізнаний і визнає, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідач сумлінно виконував, виконує і надалі буде виконувати свої обов`язки батька, також готовий приймати участь у додаткових витратах, та безпосередньо спілкуватись зі своїм сином та піклуватись про нього й надалі. Однак, позивачка визначила спосіб встановлення аліментів у твердій сумі 6000,00 грн., яку відповідач не має можливості сплачувати, оскільки наразі знаходиться у пошуку роботи та у вкрай скрутному матеріальному становищі, при працевлаштуванні неможливо визначити, яка буде заробітна плата. Відповідач вважає, що було б доцільно визначити аліменти у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Тому, просила ухвалити рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а у стягнені судових витрат у розмірі 5000,00 грн., які складаються з витрат на правничу допомогу, відмовити.

08.06.2023 представник позивача, адвокат Лютий Олег Віталійович, направив до суду відповідь на відзив, мотивуючи тим, що викладені у відзиві доводи відповідача є необгрунтованими та хибними з огляду на наступне. По перше, відповідач зазначає про те, що після того, як перестав проживати із позивачкою однією сім`єю, він не зміг у місті Біла Церква знайти собі роботу, що змусило його переїхати на постійне місце проживання до своїх батьків на Івано-Франківщину. Проте, відповідач жодним чином не підтверджує свої намагання знайти собі роботу, в тому числі, і через службу центру зайнятості населення. Так, відповідач не став на облік по безробіттю, а відтак вважається особою, яка отримує певний дохід від здійснення іншої діяльності. Фактичне місце проживання відповідача окремо від дитини з інвалідністю, а також відсутність у нього офіційного місця працевлаштування жодним чином не є підставою для ухилення від сплати аліментів, або від зменшення їх розміру, заявленого позивачкою. По друге, відповідачем у відзиві зазначається про те, що він добровільно дозволив позивачці користуватися карткою для соціальний виплат, оформлену на його ім`я у зв`язку із тим, що він має статус особи по догляду за дитиною з інвалідністю, що підтверджує відповідний посвідченням, а відтак вважає, що надає достатню матеріальну допомогу позивачці на утримання дитини. Проте, вказані соціальні виплати не є доходом відповідача, а мають відповідне цільове призначення в межах державної соціальної програми з фінансової підтримки особам з інвалідністю відповідних вікових груп та категорій. Зважаючи на те, що відповідач фактично не виконує своїх обов`язків по догляду за дитиною з інвалідністю з травня 2022 року - стверджувати про існування його статусу як особи по догляду за дитиною - є юридичним нонсенсом. Крім іншого, відповідач жодними своїми діями не сприяв переведенню статусу особи - доглядальника за дитиною з інвалідністю із себе на маму дитини, тобто позивачку, хоча вона неодноразово його про це просила. З огляду на викладене, твердження відповідача про достатність його фінансової участі в утриманні дитини - є помилковими та такими, що не може бути прийняте до уваги. По-третє, у своєму відзиві відповідач вказує на те, що розуміє необхідність сплати аліментів на утримання дитини, як його зобов`язання та частково визнає позовні вимоги в цій частині, проте стверджує про можливість отримання ним доходу виключно в розмірах мінімальної заробітної плати та, у зв`язку із цим, не визнає позовні вимоги щодо розміру аліментів у 6000,00 грн., щомісячно. Проте, аргументуючи, неможливість виплати заявленої позивачкою суми щомісячних аліментів у зв`язку із скрутним матеріальним становищем відповідач не підтверджує свої доводи жодними письмовими доказами, при тому, що обов`язок доказування і подання доказів у відповідності до норм статті 81 ЦПК України, лягає саме на сторону, яка посилається на такі обставини. Так, відповідачем на підтвердження його доводів не надано доказів, які б підтверджували його матеріально-побутове становище (акт обстеження матеріально-побутових умов проживання тощо), відомості про перебування відповідача на обліку у центрі зайнятості населення з метою працевлаштування, медичну довідку про стан здоров`я відповідача, наявність інших осіб, які проживають разом із відповідачем та перебувають на його утриманні, тощо. Консультативна довідка від 17.05.2023, видана ОСОБА_2 про його захворювання на геморой не може вважатися належним документом, оскільки вказана довідка не містить: а) назви лікарської кваліфікації та спеціалізації того, хто обстежував ОСОБА_2 ( не зрозуміло, який саме лікар обстежував ОСОБА_2 17.05.2023 ); б) не містить адреси установи та повної назви установи (назви юридичної особи чи приватного підприємства, коду з ЄДРПОУ), де проводилося обстеження ОСОБА_2 17.05.2023; в) довідка не містить номера вихідної документації та відповідної печатки медичної установи. З огляду на викладене, вважає, що аргументи відповідача щодо неможливості ним сплачувати аліменти у розмірах, заявлених позивачкою - не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть братися до уваги. По-четверте, відповідачем у відзиві на позовну заяву всіляко обгрунтовується його неможливість сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі, проте відповідачем не взято до уваги норми, закріплені в Конвенції ООН про права дитини, яка є основним документом, що визначає правові стандарти у сфері захисту прав дитини та була ратифікована Україною ще 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року. Відповідно до вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, забезпечення прав дитини на утримання від батьків, створення сприятливих умов для існування, що є пріоритетними питаннями для країн, які ратифікували вказану Конвенцію. Таким чином, при вирішенні в судовому порядку питання щодо утримання дитини тим з батьків, який проживає окремо від дитини - суд в першу чергу повинен керуватися інтересами дитини, а не інтересами потенційного платника аліментів. Тому, просив задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів у повному обсязі.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача, адвокат Лютий Олег Віталійович, у судовому засіданні обставини викладені у позові та відповіді на відзив підтримав у повному обсязі, просив стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на сина - інваліда з дитинства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 6000, 00 грн., щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до повноліття дитини, а судові витрати залишити за позивачем без відповідного відшкодування.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача, адвокат Єфремова Ірина Іванівна, у судовому засіданні підтримала у повному обсязі викладені у відзиві обставини та просила стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а судові витрати відповідача за лишити за ним без відповідного відшкодування.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17 вересня 2015 року перебуваються у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом з дитинства з діагнозом: дитячий церебральний параліч із синдромом когнітивної недостатності, не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, у зв`язку із чим потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується матеріалами справи (а.с.3-7,9-13) та не заперечується відповідачем.

З матеріалів справи ( а.с.4-на звороті, 8, 16, 29, 57, 67, 71) вбачається, що позивач, відповідач та їх малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають зареєстровану адресу проживання: АДРЕСА_1 , однак позивач разом із сином фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з дитинства по зору, працює викладачем музично теоретичних дисциплін К ЗБМР «Білоцерківська дитяча музична школа № 2 та отримує щомісячну заробітну плату в середньому у розмірі 12000,00 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с.15-17).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.70) ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, як законний представник дитини з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є отримувачем державної соціальної допомоги на період з 01.10.2021 по 20.06.2023, що узгоджується з відомостями з Пенсійного фонду України (Форма ОК-7 - а.с.75).

Разом з тим, встановлено, що державну допомогу на дитину інваліда фактично отримує позивач, що підтверджено матеріалами справи (а.с.72-73) та дана обставина визнана представником позивача у судовому засіданні.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, спосіб стягнення аліментів обирається тим з батьків разом з яким проживає дитина та змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, тому вимоги відповідача щодо стягнення аліментів у частковому відношенні не обґрунтовані.

Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Представник позивача в обґрунтування вимог вказав, що з відповідача можливо стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, враховуючи, що він офіційного працевлаштування не має, він є особою із задовільним станом здоров`я, працездатного віку і без хронічних захворювань, та інших осіб на утриманні не має.

Представник відповідача в обґрунтування заперечень вказує на те, що відповідач немає постійного офіційного заробітку та має захворювання, що підтверджує матеріалами справи (а.с.75,76).

Так, згідно інформації Пенсійного фонду України (Форма ОК-7 - а.с.75) ОСОБА_2 отримував державну допомогу, яка надається Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, з серпня 2021 року по березень 2023 року, однак, як встановлено судом вказану допомогу фактично отримує позивач, а відомості щодо інших джерел доходів відповідача відсутні.

З консультативної довідки від 17.05.2023, видної Медичною практикою «Медлюкс» (а.с.76) вбачається, що ОСОБА_2 був обстежений спеціалістом вказаної установи, йому встановлено діагноз: Хронічний геморой ІІІ Vст. та рекомендовано оперативне втручання в плановому порядку.

Однак, суд критично оцінює доводи відповідача щодо стану його здоров`я, оскільки до суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що його захворювання має тривалий характер, впливає на його працездатність та потребує значних матеріальних затрат, а вказана довідка є неналежним доказом вказаних обставин.

Положення процесуальних норм ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Позивач на підтвердження розміру аліментів 6000,00 грн. жодного доказу не надала, а відповідач частково визнав позов, а саме не заперечував проти стягнення з нього аліментів на сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до повноліття дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 2833,00 грн.

Отже, розмір аліментів на одну дитину, станом на час розгляду справи, має бути не менше 1416,50 грн. на місяць, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить 2833,00 грн., а десять прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку становить 28330,00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що стягнення аліментів у вказаному позивачем розмірі призведе до заборгованості, а визначення розміру аліментів у частковому відношенні буде вираховуватися із середньої заробітної плати по регіону і відповідач матиме можливість сплачувати такі аліменти.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України

Законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебуванні в статусі безробітного.

Якщо аліменти не сплачуються за виконавчим документом, виконавець нараховує боржнику заборгованість зі сплати аліментів.

Ст. 195 Сімейного кодексу України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Проте пунктом 3 Розділу 16 Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачено, у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Тобто, якщо у боржника відсутні доходи і він не працює, поряд з тим у виконавця відсутні відомості про сплату аліментів, він нараховуватиме заборгованість, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, у даному випадку враховуючи зареєстровану адресу проживання відповідача регіон Київської області.

Ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що на допомогу з державного соціального страхування, що виплачується в разі тимчасової непрацездатності та в інших випадках, допомогу по безробіттю та соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, призначену відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", стягнення може бути звернено виключно за рішеннями про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також втратою годувальника.

Тобто, якщо боржник перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний і отримує допомогу по безробіттю, то з такої соціальної допомоги виконавцем стягуються присуджені аліменти.

У даному випадку, до суду не надано жодних доказів того, що відповідач перебуває в статусі безробітного, а представник відповідача зазначила, що він працює неофіційно та має можливість сплачувати аліменти, однак у меншому розмірі ніж заявила позивач.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини - інваліда, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, що призводить до дисбалансу в обов`язках батьків, тому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дитину.

Разом з тим, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Враховуючи зазначене вище, для належного та всебічного розвитку і утримання дитини з інвалідністю та створення гідних умов життя, суд дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 4000,00 грн., враховуючи, зокрема, визнання відповідачем обов`язку утримувати дитину та відсутність доказів у підтвердження обставин, які дали б змогу суду дійти висновку, про неможливість платника аліментів сплачувати кошти у вказаному розмірі.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи з 06.03.2023 і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Згідно ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Враховуючи, що між сторонами відсутня будь яка домовленість, стягнуті судом аліменти у твердій грошовій сумі підлягають щорічній індексації відповідно до закону.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 1073,60 грн.

Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Керуючись ст. 7, 180 184, 191 СК України, ст. 4, 12, 13, 76 82, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 ), про стягнення аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи з 06.03.2023 і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.06.2023.

Суддя О. В. Бондаренко