Справа № 466/1445/21 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2550/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м.Львів

Справа № 466/1445/21

Провадження № 22-ц/811/2550/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 10 серпня 2023 року у складі судді Зими І.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М., про визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації,-

встановив:

25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) загальною площею 158,8 кв.м, житловою площею 103 кв.м, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М., зареєстрованого у реєстрі за №718; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, та внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасування запису №37077729 від 26 червня 2020 року про право власності. В обґрунтування позову посилається на те, що 15 квітня 2015 року її (позивача) син ОСОБА_6 подарував їй спірну квартиру, що стверджується договором дарування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті, в період її (позивача) перебування у важкому психологічному стані, до неї звернулась ОСОБА_3 із пропозицією тимчасово передати їй в управління спірну квартиру. Відповідач запевнила що буде здійснювати догляд за помешканням до моменту коли нормалізується її ( ОСОБА_1 ) психологічний стан. Стверджує, що не усвідомлюючи значення своїх дій внаслідок пережитої психологічної травми після смерті сина, вона, перебуваючи у приватного нотаріуса Капуш І.М., підписала документи, які, як вона розуміла, пов`язані із наданням відповідачу повноважень на тимчасове управління її квартирою без будь-якого переходу майнових прав. Сестрі вона довіряла, не мала сумнівів в добросовісності її намірів. Будучи в нотаріуса, вона (позивач) не вникала, що конкретно підписує, при цьому їй ніхто не роз`яснював змісту документів, які вона підписувала. Зазначає, що в лютому 2021 року вона ( ОСОБА_1 ) звернулася до ОСОБА_3 з проханням повернути їй документи на управління квартирою, однак відповідач зазначила, що вона є новим власником нерухомості, яку хоче передати своїм дітям, та будь-яких документів не поверне. Вказує, що замість повноважень на тимчасове управління квартирою, за договором дарування квартири, посвідченим 26 червня 2020 року приватним нотаріусом Капуш І. М., вона подарувала ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру. Посилається на те, що жодних коштів від ОСОБА_3 не отримувала. Вважає, що договір дарування квартири вчинений під впливом обману та за відсутності вільного волевиявлення, яке б відповідало її (позивача) внутрішній волі та внаслідок помилки щодо природи правочину. Відповідач, скориставшись її ( ОСОБА_1 ) довірою, подавленим психологічним станом внаслідок втрати сина, похилим віком, слабким станом здоров`я, та наявністю доброзичливих відносин, ввела її в оману. Зазначає, що після смерті сина у неї залишився онук - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому вона планує в майбутньому залишити квартиру. Вказує, що з моменту укладення оспорюваного договору, фактична передача нерухомого майна відповідачу не відбулася, вона (позивач) має безперешкодний доступ до помешкання, несе витрати по всіх комунальних платежах. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Вказує, що оспорюваний правочин вчинений під впливом обману та за відсутності вільного волевиявлення позивача, внаслідок помилки щодо природи правочину. Стверджує, що відповідач скористалась довірою позивача та подавленим психологічним станом, що виник внаслідок смерті її єдиного сина.

3 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що позивач запропонувала відповідачу укласти оспорюваний договір дарування. З умов цього договору вбачається, що сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними. Договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Зазначає, що у власності ОСОБА_1 перебуває будинок та земельна ділянка. Оспорюваний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на квартиру. Відповідачем безоплатно набуто право власності на квартиру. Жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення не було, оскільки ОСОБА_1 сама запропонувала його укласти і чітко розуміла та усвідомлювала, що безоплатно відчужує нерухоме майно на користь своєї сестри. Позивач не довела належними і допустимими доказами факту наявності обману в діях відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. У своїх поясненнях наполягали, що при вчиненні оспорюваного правочину позивач перебувала під впливом тяжких обставин, помилялася, оскільки була введена в оману.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні посилалися на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Приватний нотаріус Капуш І.М. в судовому засіданні пояснила, що роз`яснила учасникам правочину наслідки його вчинення. Їй було відомо, що сторони вчиняють даний правочин з метою усунення від спадкування квартири дружини померлого сина ОСОБА_1 .

Позивач та її представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи 14 грудня 2023 року - кожен під розписку. В судове засідання 14 грудня 2023 року вони не з`явилися.

14 грудня 2023 року представником позивача ОСОБА_2 подано до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його ( ОСОБА_2 ) зайнятістю в розгляді кримінальної справи №466/10689/19 у Шевченківському районному суді м. Львова. Сторожишин О.А. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подала.

Колегія суддів прийшла до висновку, що докази про наявність поважних причин неявки позивача та її представника в судове засідання не подані, та ухвалила проводити розгляд справи у відсутності цих учасників справи з урахуванням наступного.

Справа тривалий час перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції. Її розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями ОСОБА_8 та представника ОСОБА_2 . Зокрема, 30 листопада 2023 року за клопотанням ОСОБА_2 продовжено перерву в судовому засіданні для забезпечення явки позивача. 7 грудня 2023 року продовжено переву за клопотанням представника ОСОБА_2 на 14 грудня 2023 року, про що сторони належним чином повідомлені під розписку в судовому засіданні. Час розгляду справи погоджений з усіма учасниками справи. Заперечень щодо дня та години розгляду справи (14 грудня 2023 року на 16 год.) у представника ОСОБА_9 та позивача не було.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 15 квітня 2015 року ОСОБА_6 подарував своїй матері - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., зареєстрований за № 2835. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

З свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області 12 червня 2020 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідно до договору дарування від 26 червня 2020 року, зареєстрованого за № 718, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 вказану вище квартиру. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер об`єкта в РПВН: 22983937.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст. 328, 392 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Встановлено, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що у неї не було наміру на укладення договору дарування. Вона не була обізнана про підписання такого договору, не усвідомлювала своїх дій, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, раптова смерть сина призвела до важкого психологічного стану, за наявності якого було вчинено оспорюваний правочин, а також фактична передача відповідачу спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не проведена. Правочин вчинений під впливом обману, за відсутності її вільного волевиявлення та внаслідок помилки щодо природи правочину. Позивач вважає, що відповідач скористалась її довірою та подавленим психологічним станом, що виник внаслідок смерті сина.

На виконання вимог ст. 197 ЦПК України, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. В даному випадку в процесі проведення підготовчого розгляду судом оголошувалась перерва для надання можливості стороні позивача остаточно визначитись з підставами визнання договору недійсним. Між тим, своїм правом сторона не скористалась, натомість в розпорядження суду 18 квітня 2022 року надійшли додаткові письмові пояснення, у яких фактично позивач підтвердила первинно заявлені позовні вимоги та посилання на ст. 215, 203, 229-233 ЦК України, як підстави для задоволення позову.

В суді першої інстанції, в якості свідків, були допитані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та приватний нотаріус Капуш І. М.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що до укладення оспорюваного договору у неї з сестрою (відповідачем) були близькі родинні стосунки. Їх сім`ї проживають в сусідніх будинках, вони допомагали одна одній, у ОСОБА_3 вона зберігала документи та цінні речі. Вона (позивач) з чоловіком та сином важко працювали, щоб придбати дану нерухомість. У спірній квартирі проживали її (позивача) син, його дружина та малолітній внук. ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 35 років, помер її син. Після його смерті, вона (позивач) була у пригніченому стані, не розуміла що відбувається. Відповідач з її сином почали на неї психологічно впливати. Вони намагались сформувати її негативну думку про невістку, яка ніби-то буде претендувати на спірну квартиру. Саме за їх сприяння вона поїхала до приватного нотаріуса та просила укласти договір, щоб тимчасово передати квартиру відповідачу, яка брала на себе обов`язок надалі передати спірне нерухоме майно її (позивача) внуку. Вказує, що оскільки вона (позивач) нещодавно похоронила сина, вона не вникала у зміст угоди, яку підписала у нотаріуса. Всі документи після цього забрала відповідач, тому ознайомитись із змістом договору вона теж не могла. Через деякий час, коли вона вирішувала питання про прийняття спадщини після смерті сина, вона згадала про підписання угоди з відповідачем. Оскільки з невісткою не виникло жодного спору щодо спадкового майна, вона і далі з внуком зі згоди позивача, продовжували користуватись вказаною квартирою. Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ) запропонувала відповідачу документально повернути їй спірну квартиру згідно тієї усної домовленості, яка була між ними. Однак, дізналась, що відповідач не має наміру повертати вказане житло, що нею фактично було підписано договір дарування і її сестра стала єдиним власником. При цьому відповідач стверджувала про наявність значної суми боргу її (позивача) сина перед її сином, зазначивши, що в погашення цього боргу і була передана спірна квартира. Стверджує, що не мала наміру безоплатно передавати відповідачу нерухоме майно, при підписанні договору її введено в оману, вона не усвідомлювала який документ підписує.

ОСОБА_3 пояснила, що у них з сестрою (позивачем) були близькі родинні стосунки. Їх сім`ї фактично проживали разом, допомагали один одному, діти займались спільним бізнесом - здійсненням пасажирських перевезень. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача. Після похорону ОСОБА_6 позивач повідомила, що її невістка претендує на майно, зокрема, на спірну квартиру. Саме з її (позивача) ініціативи підписано договір дарування спірного житла, оскільки до смерті сина у позивача були погані стосунки з невісткою. Вказує, що у нотаріуса при підписанні договору, крім позивача був її чоловік. Вони разом читали текст договору, знали його зміст. Саме позивач вибрала нотаріуса, вид договору, який просила укласти, сплатила всі нотаріальні послуги. Стверджує, що ними також окремо обумовлено, що її (відповідача) син продовжить займатись фірмою, власником якої був ОСОБА_6 . Наведене було викликано тим, що в зв`язку із смертю сина позивача фірма могла припинити свою діяльність, що потягло б за собою фінансові втрати. Зазначає, що її ( ОСОБА_3 ) син позичив значну суму коштів для збереження бізнесу. Всі прибутки від цього отримала позивач та її сім`я, а борги залишились у її (відповідача) сина. Коли ОСОБА_1 помирилась з невісткою, вона звернулась до неї (відповідача) з пропозицією подарувати їй спірну квартиру. Вона ( ОСОБА_3 ) відмовилась безоплатно передавати вказане майно. Вона поставила вимогу про повернення її сину коштів, які були витрачені ним для збереження бізнесу, що перебуває у власності сім`ї позивача, та які він повинен повернути за борговими зобов`язаннями перед третіми особами. На підставі вказаного виник конфлікт, а її (відповідача) син продовжує віддавати борги.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснила, що вона була знайома з сином позивача, оскільки він неодноразово укладав різного виду угоди, які вона посвідчувала. Після смерті ОСОБА_6 до неї звернулась позивач щодо укладення договору дарування квартири, при цьому був присутній чоловік позивача, відповідач та її (відповідача) син. Вказані особи наголошували на тому, що у ОСОБА_1 склались погані стосунки з невісткою, яка може претендувати на спірну квартиру, оскільки така придбана ОСОБА_6 у період перебування у фактичних шлюбних відносинах. Позивач зазначала, що в майбутньому житло має належати лише її єдиному внукові. Зазначає, що вона, як нотаріус, кілька разів пояснювала позивачу наслідки укладення договору дарування, всі можливі ризики, проте ОСОБА_1 наполягала на укладенні вказаної угоди та запевняла, що повністю довіряє своїй сестрі. Жодних заперечень з цього приводу відповідач не висловлювала. При укладенні договору не було потреби оголошувати тексту угоди, оскільки всі присутні самостійно читали та підписували документ. Первинно текст договору було роздруковано на простому аркуші та сторони прочитали його текст. Лише після видалення всіх описок документ було виготовлено на спеціальному бланку та знову надано для прочитання сторонам договору. Жодна із сторін не повідомляла ніякої інформації про наявність будь-яких боргових зобов`язань один перед одним. Лише при заведенні спадкової справи виявилось, що відносини між позивачем та її невісткою налагодились. Проте виник конфлікт, який на даний час є предметом судового спору. Відмовити в посвідченні договору дарування вона (нотаріус) не могла. Сторони наполягали на укладенні саме такого виду договору та на вказаних у ньому умовах. Про усні домовленості щодо подальшого повернення у власність позивача спірного майна ОСОБА_5 відомо лише зі слів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

У разі встановлення цих обставин правила ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно із постановою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 6 договору дарування від 26 червня 2020 року позивач та відповідач підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними, договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Судом встановлено, що перед підписанням оскаржуваного договору та його укладенням, сторони його прочитали, ознайомились з усіма супровідними для його укладення документами та погодившись з усіма його пунктами, попередньо вислухавши нотаріуса щодо наслідків його укладення, підписали такий. Позивачу були відомі всі ризики, пов`язані з відчуженням належного їй майна.

Оспорюваний договір дарування квартири від 26 червня 2020 року посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на квартиру, вона оформила на своє ім`я особові рахунки зі сплати комунальних послуг. Позивач та її родичі в квартирі не проживають.

В результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдарованою безоплатно набуто право власності на спірну квартиру.

На підставі встановленого суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення і надалі бути не могло, оскільки ОСОБА_1 сама запропонувала укласти, розуміла та усвідомлювала настання відповідних ризиків для неї, а саме те, що вона безоплатно відчужує нерухоме майно на користь своєї сестри.

Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Позивачем не надано суду доказів наявності обману в діях відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Обов`язок по доведенню даних обставин лежить на позивачу. Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Ухвалою суду від 16 липня 2021 року за клопотанням позивача, у справі була призначена експертиза, на вирішення якої поставлено питання: яка особистісна значимість для ОСОБА_1 обставин пережитої події смерті сина ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи описана обставина могла зумовити психічне захворювання (розлад), у якому психічному стані була остання під час укладання договору дарування квартири від 26 червня 2020 року, чи здатна була ОСОБА_1 , з урахуванням пережитої події смерті сина, усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків та чи перебувала вона з урахуванням стану здоров`я та інших факторів після пережитої події у стані неможливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) у стані неможливості керувати своїми діями під час укладання оспорюваного договору.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 20/к від 20 вересня 2021 року втрата близької людини є значимою для її близьких. Смерть сина викликала у ОСОБА_1 «реакцію горя», яка є нормальною та психологічно зрозумілою реакцією на втрату близької людини. Даний стан не є проявом психічного розладу і не позбавляв ОСОБА_1 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Жодних ознак (симптомів), характерних для психічної хвороби, у неї виявлено не було. За матеріалами цивільного провадження відсутні будь-які відомості щодо психічних розладів у минулому.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 володіє на праві власності іншим будинком та земельною ділянкою, де проживає.

Згідно п. 11 оспорюваного договору право власності на дарунок у відповідача виникло з моменту його прийняття.

Колегія суддів також зазначає, що позовні вимоги мотивовані трьома взаємовиключними обставинами для визнання оспорюваного договору недійсним. Не може бути визнаний недійсним договір на підставі обману і помилки одночасно.

Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до правочинів з вадами внутрішньої волі, оскільки вона формується в умовах спотвореного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі однієї із сторін правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

На відміну від помилки як підстави визнання правочину недійсним, обманом є навмисне цілеспрямоване введення особи в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб схилити сторону вчинити правочин.

Необхідно відмежовувати обман як підставу для визнання правочину недійсним від помилки, що має істотне значення, оскільки обман - це завжди результат умисних дій (бездіяльності) особи (сторони правочину чи іншого суб`єкта). Помилка є наслідком неправильного уявлення про обставини правочину, які мають істотне значення.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.

За змістом цієї норми для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин або на зазначених умовах вона взагалі б не уклала б такий правочин.

У постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, належить зробити висновок, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту помилки, обмани чи наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину; не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статей 229,230 і 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення нею оспорюваного договору дарування належної їй на праві власності квартири свідчать про наявність її волі на уникнення можливого спадкування цієї квартири дружиною померлого сина, що у розумінні статей 229, 230 і 233 ЦК України не вказує на наявність помилки, обману чи тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Таким чином судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права.

З висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк