ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Харків

справа № 636/3377/21

провадження № 22-ц/818/735/23

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справуза апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2023 року у складі судді Золотоверхої О.О.,

У С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро»звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 8605 від 29.07.2019 в загальному розмірі 97605,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони уклали кредитний договір №8605 від 29.07.2019 (далі Договір кредиту), відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 58280,00 грн строком на 60 місяців. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти на узгоджених умовах. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 20.05.2021 має заборгованість за Договором в розмірі 97605,94 грн, яка складається із заборгованості за залишком строкового кредиту в розмірі 52703,38 грн; за залишком простроченого кредиту в розмірі 4883,36 грн; залишком за простроченими відсотками в розмірі 0,56 грн; залишком за простроченою комісією в розмірі 40018,64грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити..

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 8605 від 29.07.2019 в розмірі 57587 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн 30 грн, з яких: заборгованість за залишком строкового кредиту в розмірі 52703,38 грн; за залишком простроченого кредиту в розмірі 4883,36 грн; залишком за простроченими відсотками в розмірі 0,56 грн. та судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору в розмірі 1339 (одна тисяча триста тридцять дев`ять) грн 30 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в Договорі містяться норми про сплату комісії за обслуговування кредиту, які за своєю природою не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку, а є обов`язком банку, пов`язаним з надання кредитних коштів, який випливає з кредитних договорів, такі послуги відповідають економічним потребам лише самого банку та здійснюються при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Законом України «Про споживче кредитування» передбачені більш жорсткі вимоги до кредитних договорів, порівняно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд вважає практику Верховного Суду в аналогічних справах доречною після введення в дію Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 5 ст. 216, ст. 217 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд встановив, що банк незаконно нараховував відповідачу заборгованість за комісією згідно з умовами Договору, які суперечать законодавству.

На підставі викладеного, суд вирахував із заборгованості відповідача за Договором суму заборгованості за залишком за прострочену комісію дійшовши висновку, що стягненню підлягає заборгованість відповідача за Договором станом на 20.05.2021 в розмірі 57587,30 грн, яка складається із заборгованості за залишком строкового кредиту в розмірі 52703,38 грн; за залишком простроченого кредиту в розмірі 4883,36 грн; залишком за простроченими відсотками в розмірі 0,56 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Банк Кредит Дніпро» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії скасувати як прийняте порушення судом норм матеріального права, і ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Скарга містить посилання на те, що судом першої інстанції не вірно зроблено висновок що умова договору про сплату комісії є нікчемною. Вважає, що сторони досягли усіх істотних умов при укладанні кредитного договору, тому правочин є правомірним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що Згідно з копією Договору (а.с.5) сторони уклали кредитний договір, кінцевим строком повернення кредитних коштів за яким є 29.07.2024.

Змістом п.п.1.2 п. 1 Договору, зокрема, передбачено, що щомісячна комісія за обслуговування Кредиту з 29.07.2019 по 28.11.2020 5 % від Суми Кредиту, з 29.11.2020 по 27.02.2022 4 % від Суми Кредиту, з 28.02.2022 по 28.05.2023 3 % від Суми Кредиту, з 29.05.2023 по 29.07.2024 1,95 % від Суми Кредиту.

Таким чином, позивачем встановлено окрім сплати процентів за користування кредитом ще і сплата комісії за користування кредитним лімітом та за обслуговування кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором (а.с.9-13) внаслідок прострочення виконання своїх зобов`язань відповідач має заборгованість перед позивачем станом на 20.05.2021 в розмірі 97605,94 грн, яка складається із заборгованості за залишком строкового кредиту в розмірі 52703,38 грн; за залишком простроченого кредиту в розмірі 4883,36 грн; залишком за простроченими відсотками в розмірі 0,56 грн; залишком за простроченою комісією в розмірі 40018,64 грн.

Взаємовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про банки та банківську діяльність» та ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. ч. 1 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) та від 19 серпня 2020 року в справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18) надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому, судова колегія погоджується з висновками суду про відмову у задоволені позову в частині стягнення комісії за користування кредитним лімітом та за обслуговування кредиту, оскільки умови договору суперечать вимогам закону.

Суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них вимог норм матеріального права, що їх регулюють, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

За правилом частини першоїстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, позовні вимоги залишені без задоволення, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 червня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук