УХВАЛА

19 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 759/14761/22

провадження № 61-15242ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , у жовтні 2023 року звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначеного розміру аліментів та ухвалити нове судове рішення, яким визначити розмір аліментів в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень в частині оскарження вимог про стягнення аліментів, заявник зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах, які становлять предмет даної справи (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для подання виправленої касаційної скарги оформленої у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України.

У визначений строк заявник подав до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, в якій посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3-1 частини першої статті 182 Сімейного кодексу України у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19 зробив правовий висновок про те, що у випадку касаційного оскарження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у касаційній скарзі має бути зазначено норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Виконання особою, яка звертається до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, мав викласти належне обґрунтування такої підстави касаційного оскарження судового рішення.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 910/18531/19).

Зміст касаційної скарги ОСОБА_1 зводиться до того, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки підстав набуття ним права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відтак, помилково дійшли висновку про стягнення аліментів з доходів, отриманих платником аліментів від передачі цих ділянок в оренду.

Сталою судовою практикою сформульований правовий висновок про те, що отримання майна у власність у порядку спадкування не є тим видом доходу, який враховується під час розрахунку розміру та стягнення аліментів (постанова Верховного Суду 15 червня 2022 року у справі № 682/1277/20).

Таким чином, посилання заявника на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилися, з огляду на наявність судової практики щодо застосування статті 182 СК України у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі та не свідчать про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Таким чином, оскільки ухвала суду касаційної інстанції не виконана у повному обсязі, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, тому касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року підлягає визнанню неподаною та поверненню заявникові.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства та стягнення аліментів вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков