КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/12091/22 Головуючий у 1 інстанції: Осаулов А.А.

Провадження №22-ц/824/11272/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

19 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей.

В судовому засіданні 25 травня 2023 року представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ч.1 п.п. 1, 2 ЦПК України.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 є громадянином США, за паспортом, останнім місцем проживання сторін є США. Позивач не проживає на території України, діти сторін народились за межами України.

05.06.2020 р. сторони уклали шлюб у штаті Флорида США, а тому вказана справа з іноземним елементом та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України. Звертає увагу, що на час відкриття провадження у справі сторони та діти фактично не проживали в Україні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками які проживають за межами України, як на час відкриття провадження у справі, так і до цього часу.

Виникли правовідносини мають визначатися за законодавством договірної сторони, на території якої постійно проживають діти, а значить справа не підсудна судам України, а має розглядатися відповідним судом іноземної держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 10 червня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у справі № 344/9293/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними батьком, який проживає окремо від них встановлено преюдиційні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 11.03.2022 року проживали однією сім`єю з їх малолітнім сином ОСОБА_4 , в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована ОСОБА_1 ,

Будучи вагітною та разом із дитиною сином ОСОБА_5 позивач обслуговувалась у медичних закладах м. Києва та мала намір народжувати дитину в Україні. У зв'язку з чим відповідач ОСОБА_2 13.02.2022 прийняв здане в оренду майно в квартирі по АДРЕСА_2 та здійснив оплату в розмірі 3300 доларів США.

У зв`язку із воєнною агресією Російської Федерації проти України, через загрозу життю та здоров`ю, 11.03.2022 сторони разом виїхали за межі України.

Перебуваючи у Італії позивачка народила другого сина, короткий час перебувала в США, на певний час виїхала до Австрії та на даний час тимчасово перебуває у Великій Британії.

Перебування позивачки за межами України є тимчасовим, постійним місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 ., місцем проживання відповідача ОСОБА_2 також була зазначена квартира. А те, що ОСОБА_2 має громадянство США, не спростовує обставин щодо його проживання в Україні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, відповідач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник апелянт ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за паспортами є громадянами України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як передбачено ст. 19 Закону України «Про громадянство» підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Відповідач ОСОБА_2 у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України.

Між тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Відповідач у справі громадянин України перебуває та обрав місце свого постійного проживання за межами України, а позивач у справі громадянка України, яка згідно позовної заяви 11.03.2023 виїхала за межі України, тобто до відкриття провадження справі, та до цього часу не поверталась (доказів протилежного суду не надано), тому спір у справі обтяжений іноземним елементом. Тож у справі має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Юрисдикція цього спору має визначатися в першу чергу не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до положень ст. 75 цього Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону.

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (п. 2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Аналогічні положення містить Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, в тому числі й право визначати місце проживання дитини.

Згідно ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Тобто ст. 5 цієї Конвенції містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Позивач зазначає, що постійне місце проживання сторін на території України.

Внаслідок військової агресії російської федерації проти України, позивачка разом з дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 тимчасово перебувають поза межами України. Представник апелянта - ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що позивачка має намір повернутися в Україну.

Надав суду копію наказу англійського суду «In the High Court of Justice Family Division sitting at the Royal Couts of Justice, Strand» № FD 23P00027, яким відповідачу відмовлено у задоволенні його заяви щодо повернення згідно з Гаазькою конвенцію про цивільні аспекти міжнародного викрадення дитини 1980 року, зазначивши, що заявник не довів що постійним місцем проживання дітей є США станом на 9 червня 2022 року.

Постійним місцем проживання дитини на момент відкриття провадженняШевченківським районним суду м. Києва 8.09.2022 була Україна. Відповідний суд України має юрисдикцію щодо вирішення даного спору про визначення місця проживання дитини.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі на те, що згідно статей 5 та 6 Гаазької конвенції 1996 року у зв`язку із зміною постійного місця проживання дитини та припинення юрисдикцію суду України на вирішення даного спору, необґрунтовані, оскільки у ст. 6 цієї Конвенції йдеться про зміну місця проживання дитини, яке вже відбулося на момент подання позову.

Такі висновки апеляційного суду кореспондуються із приписами статей 8 та 9 Гаазької конвенції 1996 року.

Відповідно до положень ст. 8 цієї Конвенції як виняток, якщо орган Договірної Держави, який має юрисдикцію відповідно до статей 5 або 6, вважає, що орган іншої Договірної Держави здатний краще в конкретному випадку визначити найвищі інтереси дитини, він може або

- звернутися до іншого органу, безпосередньо або за допомогою центрального органу своєї Держави, з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні, або

- зупинити розгляд справи та запропонувати сторонам подати таке прохання до органу тієї іншої Держави.

За таких обставин закриття провадження у справі очевидно та поза всяким розумним сумнівом порушує вимоги закону щодо юрисдикції суду України щодо вирішення даного спору та порушує права матері дітей ОСОБА_1 , передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до правосуддя.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував, не витребував належну інформацію та рішення з приводу розгляду справи англійським судом і необґрунтовано та передчасно закрив провадження у справі.

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Спір у справі, яка переглядається, стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, сторони на час відкриття провадження у справі проживають за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі сторони тимчасово не проживали на території України.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене. Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, сторони тимчасово проживають за межами України.

Як вище вказувалося ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції органів Договірної Держави за місцем постійного проживання дитини.

Статті 6 та 7 цієї Конвенції містять спеціальні виключення. Зокрема ст.7 Конвенції врегульовує питання юрисдикції при неправомірному переміщенні або утриманні дитини, чого в даній справі не встановлено, оскільки позивачка разом з дітьми виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Згідно ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко