ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9944/23 Справа № 205/901/23 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для забудови індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 05 березня 1956 року, їх батькові ОСОБА_3 , була надана земельна ділянка, площею 480 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці у 1965 році їх батьками був збудований житловий будинок, який було прийнято в експлуатацію відповідно до чинного на той час законодавства. Згодом адреса такого домоволодіння була змінена з АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, та фактично спадщину у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння після його смерті, прийняла його дружина, ОСОБА_4 , та вони.

Зазначали, що вони звернулися до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після смерті батька. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 жовтня 2022 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 , та реєстрація права власності на таке майно за спадкодавцем. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_4 і вони також звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 червня 2023 року нотаріусом було також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 , та реєстрація права власності на таке майно за спадкодавцем, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати: за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 червня 1956 року за реєстраційним номером №1-793 є тим документом, який підтверджує право власності ОСОБА_3 . Вказували, що ОСОБА_3 до самої смерті був зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 , де зареєстровані й спадкоємці, що підтверджується довідкою №14/5-8873, виданою Відділом обліку, проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15 серпня 2019 року. Зазначали, що житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

15 грудня 2023 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що позивачками не підтверджено того факту, що вони звертались до виконавчого органу місцевого самоврядування щодо упорядкування об`єкта нерухомого майна. Зазначали, що матеріалами справи не підтверджено факту зміни нумерації житлового будинку.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 лютого 1955 року Ленінською райрадою м.Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис за №189 та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками позивачки ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 24 листопада 1962 року, про що зроблено актовий запис № 2281, свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_3 від 15 вересня 1984 року, про що зроблено запис за №1323 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , про що зроблено запис №113.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим 12 квітня 1956 року, про що зроблено актовий запис №659.

Батьку позивачів ОСОБА_3 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для забудови індивідуального жилого будинку від 05 березня 1956 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 березня 1956 року за реєстровим № 1-793, була виділена земельна ділянка площею 480 кв.м., цільове призначення земельної ділянки: будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом відводу земельної ділянки від 10 листопада 1955 року, згідно рішення Виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 11 жовтня 1955 року № 1624 було здійснено в натурі відвід земельної ділянки площею 480 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_3 .

У 1965 році ОСОБА_3 було збудовано нерухоме майно, яке складається із: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, літ. Б літня кухня, літ. Д, Ж,З сарай, літ. Л навіс, літ. М- вбиральня, літ. Н душ, № 1-7, І огорожі. При цьому, згідно матеріалів технічної інвентаризації такий об`єкт нерухомого майна збудовано саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачок, ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 березня 2007 року, актовий запис про смерть № 1881.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачок, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19 травня 2022 року, актовий запис про смерть № 1062.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 жовтня 2022 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 та відсутня державна реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 червня 2023 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що відсутні документи, які підтверджують перенумерацію житлового будинку АДРЕСА_3 та відсутня державна реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з їх недоведеності, оскільки позивачами не було подано належних, достатніх та допустимих доказів набуття спадкодавцем права власності на забудову за адресою АДРЕСА_1 , та доказів зміни у майбутньому такої адреси на АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).

Колегія суддів наголошує на тому, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивачки просили суд визнати за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті матері ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачки вказують про те, що ОСОБА_3 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для забудови індивідуального жилого будинку від 05 березня 1956 року на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 480 кв.м, цільове призначення земельної ділянки: будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1965 році їх батьком ОСОБА_3 було збудовано нерухоме майно, яке складається із: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, літ. Б літня кухня, літ. Д, Ж,З сарай, літ. Л навіс, літ. М- вбиральня, літ. Н душ, № 1-7, І огорожі (за адресою: АДРЕСА_1 ) При цьому, згідно матеріалів технічної інвентаризації такий об`єкт нерухомого майна збудовано саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на покупку і будівництво індивідуальних житлових будинків» передбачалося право кожного громадянина на купівлю або побудову для себе на праві особистій власності житловий будинок, як в місті так і поза містом.

Постановою Ради Міністрів РСР №3211 від 26 серпня 1948 року. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на покупку і будівництво індивідуальних житлових будинків» передбачалося про відвід земельних ділянок за рахунок земель міст, селищ, держземфонду та земель держлісфонду в безстрокове користування, розмір ділянок у кожному окремому випадку визначався виконкомами обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих, в залежності від розміру будинку і місцевих умов, в межах наступних норм: в містах від 300 до 600 кв.м; поза містом від 700 до 1200 кв.м.

На час побудови спірного домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства.

На час побудови спірного будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі- Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п.1 розділу 1 Інструкції, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Пунктом 4 розділу 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно з пунктом 7 Інструкції, реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції).

За пунктом 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно з п. 14 Переліку, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Відповідно до п.9 Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23 серпня 1952 року "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР".

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином на той час житлового будинку на відведеній йому земельній ділянці цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Правові акти, які діяли на час будівництва спірного будинку, не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження обставини переходу у приватну власність забудовника спірного домоволодіння позивачами надано суду Акт приймання індивідуального житлового будинку АДРЕСА_2 , однак, згідно Договору забудови ОСОБА_3 було надано право будівництва за адресою АДРЕСА_1 , а не за адресою АДРЕСА_2 .

У відповідній графі «підписи» у вказаному вище акті відсутні підписи голови комісії, представника Держпожежнагляду та інспекції по нагляду за утриманням індивідуальних домоволодінь, що було обов`язково згідно чинного на той час законодавства. Фактично такий акт містить лише підпис єдиного представника Держсанінспекції.

Колегія суддів наголошує на тому, що вказаний акт не містить як дати його складання, так і відбитку печатки виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, як органу уповноваженого на затвердження такого акту (а.с. 35-36).

В матеріалах містобудівного кадастру та Адресного плану міста Дніпра відсутня інформація про розпорядчий документ щодо зміни адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25 липня 2022 року № 8/21-165 (а.с.42).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідною комісією будинок приймався в експлуатацію, БТІ був складений висновок про технічний стан будинку (будівлі), була проведена реєстрація такого будинку в бюро технічної інвентаризації виконкому місцевої Ради депутатів трудящих саме на час його будівництва, та на час смерті спадкодавців.

Право власності на спірне домоволодіння за забудовником ОСОБА_3 зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно за забудовником у матеріалах такої справи також не міститься.

Технічний паспорт, складений ФОП ОСОБА_6 15 липня 2022 року (а.с.46-50) та звіт, складений ФОП ОСОБА_7 23 листопада 2022 року (а.с.51-52), на замовлення ОСОБА_2 , не свідчать про доведеність заявлених позовних вимог, оскільки вони виготовлені вже після смерті спадкодавців та жодним чином не доводять факту належності спірного будинку спадкодавцям.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що позивачки не довели того факту, що право власності на спірне домоволодіння належало спадкодавцям, та доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров