Номер провадження 2/754/1334/23
Справа №754/7151/22
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Буша Н.Д.,

за участю секретарів с/з - Зануди І.В., Шклярської К.Ю.,

представника позивача - Шульга А.В. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Шульги А.В. звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою суду від 30.08.2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Позивачем ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Шульги А.В. на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки було усунуто зазначені судом недоліки.

Ухвалою суду від 20.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Обгрунтовуючі позовні вимоги, позивач посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до виникнення данного спору були знайомі близько 20 років, крім того у них був спільний бізнес на ринку «Троєщина». У 2007 році позивач та відповідач домовилися про відчуження відповідачу земельної ділянки, що знаходиться у селі Мостище Макарівського району Київської області та належала батьку позивача. Оскільки на той час існував мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, відповідач запропонував реалізувати таке відчуження шляхом передання йому земельної ділянки в якості відступного за нібито отриману батьком позивача від нього позику. Позивач у зв`язку із скрутним матеріальним становищем своєї сім`ї в її інтересах вирішив прийняти пропозицію відповідача. Батько позивача був не проти продажу ділянки, однак оскільки мав похилий вік, не міг займатися всіма документами. Тому сторони погодили, що позивач буде діяти від імені свого батька на підставі довіреності, яку сторони щоб не турбувати батька позивача погодились підробити, оскільки таким чином інтереси жодної із сторін не порушувалися. Відповідно відповідачу всі обставини підроблення довіреності були відомі. 30 травня 2008 року, виконуючи попередню домовленість, сторони оформили документ, який підписав позивач від імені позичальника і який вказував на те, що нібито укладено договір позики на суму 850 000,00 грн. Незважаючи на підписання так званого договору позики, позивач наголошує, що фактичної передачі грошових коштів не відбувалося, а сам договір був підписаний формально та без наміру настання обумовлених в ньому правових наслідків, а із зовсім іншою метою - реалізувати відчуження земельної ділянки на користь відповідача. Таким чином, так званий договір позики насправді був безгрошовий, тобто передачі жодних коштів не відбувалося. В результаті задуманий намір сторони не реалізували. Однак відповідач вирішив скористатися підписаними документами і звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення шахрайства з боку позивача, в результаті чого ОСОБА_3 було засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна. На думку позивача, все відбулось навпаки, в оману був введений позивач, оскільки підписав так званий договір позики без реального отримання грошових коштів під впливом домовленості з відповідачем і не міг очікувати недобросовісних дій з його сторони. А оскільки жодних коштів він не отримав, на даний час він не несе кримінальну відповідальність за дії, які не вчиняв, і вважається винуватим у присвоєнні коштів, які насправді ніколи не отримував. Таким чином, спірний договір позики наніс позивачу значну матеріальну та моральну шкоду, оскільки на його підставі ОСОБА_3 було протиправно засуджено у кримінальному провадженні, в якому суд вважав доведеними факти передачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 грошових коштів, що не відповідає дійсним обставинам справи. А тому позивач змушений був звертатись до суду з вказаним позовом.

27.09.2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки дана позовна вимога була предметом позову ОСОБА_2 до Макарівського районного суду Київської області. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року позов ОСОБА_2 було задоволено та визнано недійсним договір позики від 30 травня 2008 року на суму 850 000 грн., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку і рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було частково задоволено, а саме рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року скасовано та ухвалене нове рішення, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів задоволено, визнано недійсним договір позики, укладений 30 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_4 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 850 000 грн. Таким чином, на думку відповідача адвокат Шульга А.В., на його погляд, вводить суд в оману шляхом намагання всупереч ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановити обставини, які вже встановлені рішенням, яке набрало законної сили. Просив відмовити у задоволені позову.

05.06.2023 року від відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування до позову строків позовної давності.

05.09.2023 року від позивача на адресу суду надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позов подано 22.08.2022 року в межах трирічного строку, який почав відліковуватися з 27.08.2019 року.

13.09.2023 року від відповідача на адресу суду надійшла заява - додаткові пояснення, які долучені до матеріалів справи.

В судовому засідання представник позивача підтримав позовну заяву та просив про її задоволення.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши представника позивача, відповідача, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, в тому числі оригінал спірного договору, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

У частинах 1,2, та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування строків позовної давності щодо звернення позивача з даним позовом до суду, судом встановлено.

Позивач 25.08.2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 30.05.2008 року недійсним. Як зазначено стороною позивача, ОСОБА_3 довідався про обман зі сторонни відповідача лише за наслідками розгляду кримінального провадження №0009398, справа №753/19554/17.

Судом встановлено, що постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 13.08.2019 року (повний текст виготовлено 19.08.2019), з яким ОСОБА_3 ознайомився лише 27.08.2019 року, після опублікування вказаної постанови у Єдиному реєстрі судових рішень, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року та вирок Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року стосовно ОСОБА_3 залишено без змін.

Отже, строк позовної давності необхідно обраховувати з 27.08.2019 року.

Щодо позовних вимог позивача, судом встановлено наступне.

30 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики в письмовому вигляді, відповідно до якого ОСОБА_3 , діючи від імені та в інтересах свого батька ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 850 000 грн. з метою приватизації земельного паю, який належав ОСОБА_4 та знаходився в с. Мостище Макарівського району Київської області, строк повернення грошових коштів визначено 30.09.2008 року.

Крім того, позивач в п. 3 вказаного документу зазначив, що підписання цього договору ним означає, що він отримав від відповідача гроші в сумі 850 000 грн. (а.с. 70).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ст. 230 ЦК України).

Відповідно до п. 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК ( 435-15 ) не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом спірного договору, який власноручно ним складений. Вказаною розпискою також визначено дату повернення грошових коштів. Сторона позивача не довела в судовому засідані, що грошові кошти не були отримані позивачем як до підписання договору, так і взагалі не були отримані від відповідача.

Крім того, суд звертає увагу, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 30 травня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 850 000 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений 30 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 850 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом та відображені в мотивувальній частині судового акта.

Судові рішення у справі № 780/5928/14 є преюдиційними для цієї справи, відтак, встановлені під час розгляду справи №754/7151/22 обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

Крім того, абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту недійсності та/або нікчемності правочину в цілому, в тому числі факту неотримання грошових коштів від відповідача.

Навпаки, судом встановлено, що при укладенні спірного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення зазначеного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписом позивача на договорі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202-204, 215, 218, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 77, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, Конституцією України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20.12.2023 року.

Суддя Н.Д.Буша