КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/4054/22 Головуючий у 1 інстанції: Твердохліб Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договорів позики у формі розписки від 22.08.2019 року, складених між ними.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 30.09.2016 року ОСОБА_3 , який є її чоловіком, та ОСОБА_4 разом з нею створили обслуговуючий кооператив "садівниче Товариство "Ладний". У 2019 році до ОК "Ладний" звернувся ОСОБА_2 з проханням про приєднання будинку до електромереж. 22.08.2019 року вона та ОСОБА_3 домовились про зустріч з ОСОБА_2 у їх помешканні та сторони дійшли згоди, що вона напише розписку про отримані грошові кошти, а ОСОБА_2 одразу передасть грошові кошти. Вона написала розписку і передала її ОСОБА_2 і в останню мить відповідач згадав, що грошові кошти він забув вдома, пішов до свого будинку, зачинив двері свого помешкання і не повернувся, грошових коштів не передав, але договір позики у формі розписки забрав з собою, у зв`язку з чим вважає, що договір позики у формі розписки є неукладеним. У зв`язку з наведеним позивач звернувся з позовною заяву та просить її задовольнити.

13.06.2022 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов від відповідача ОСОБА_2 відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові з наступних підстав. Розписка від 22.08.2019 року посвідчує передання позичальникові позикодавцем визначеної грошової суми. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 28.04.2021 року, яке набрало законної сили, встановлено обставини укладання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договору позики від 22.08.2019 року та отримання нею коштів від нього і саме ця обставина є предметом доказування у цій справі тому і тому не підлягає доказуванню.

Разом з тим, 13.06.2023 року на електронну адресу суду від представника позивача ОСОБА_5 надійшли також додаткові пояснення по справі, в змісті яких зазначено, що позивач передчасно надала розписку ОСОБА_2 , а саме, до моменту передачі грошових коштів він жодних грошових коштів не передав, але розписку забрав з собою, що свідчить про те, що він навмисно ввів ОСОБА_1 в оману, а тому розписка не може бути чинною. У розписці відсутні дані ОСОБА_2 , що унеможливлює ідентифікувати особу, відсутнє зазначення місця виконання розписки, відсутнє місце повернення грошових коштів за розпискою, а тому виконання зобов`язань неможливе.

Крім того, позивач наголошує на тому, що на виконання вимог договору позики відповідачем не було надано грошові кошти, і вона не підтвердила отримання грошових коштів у тому розмірі, про який домовлялись сторони з метою під`єднання до електромереж будинку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії, що не було зроблено судом першої інстанції.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Зазначає, що у розписці відсутні будь-які дані ОСОБА_2 (не зазначено паспортні данні, місце проживання/реєстрації, відсутній номер облікової картки платника податків, зазначено просто ОСОБА_7 , що унеможливлює ідентифікувати особу), відсутнє зазначення місця виконання розписки, відсутнє місце повернення грошової суми за розпискою, а відтак виконання зобов`язання неможливе, оскільки не відповідає нормам ст.532 ЦК України, що Святошинський районний суд міста Києва не взяв до уваги під час розгляду справи.

Повідомляє суд, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що вона передчасно надала розписку ОСОБА_2 , а саме, до моменту передачі грошових коштів. Відповідач взявши розписку, згадав, що грошові кошти він забув вдома, останній пішов до свого будинку, зачинив двері, і так і не відчинив двері свого помешкання, не повернувся до позивача, жодних грошових коштів не передав, але розписку забрав з собою, що свідчить про те, що ОСОБА_2 навмисно ввів ОСОБА_1 в оману, а відтак розписка не може бути чинною.

Таким чином, на виконання вимог договору позики відповідачем не було надано грошові кошти, а аозивач не підтвердила отримання грошових коштів у тому розмірі, про який домовлялись сторони з метою під`єднання до електромереж будинку.

Крім того, у суді першої інстанції ОСОБА_1 подала заяву про виклик свідків, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , підписи яких містяться на договорі позики. Останні могли та можуть підтвердити, чи були грошові кошти передані ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Однак Святошинський районний суд міста Києва безпідставно відмовив у задоволені заяви ОСОБА_1 про виклик свідків, адже, на думку ОСОБА_1 , покази свідків нададуть змогу суду всебічно, повно та об`єктивно встановити всі обставини справи та винести правильне рішення, оскільки договір позики у формі розписки був укладений під впливом обману.

ОСОБА_2 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що суд першої інстанції встановив факт отримання позивачем грошових коштів, оцінивши належні докази, тому твердження скаржника про зворотне є необгрунтованим та безпідставним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є безпідставними, необґрунтованими та не доведеними.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 30 вересня 2016 року створено ОК «Садівниче товариство «Ладний» засновниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4

22 серпня 2019 року згідно розписки ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 150 000 грн на розрахунковий рахунок ОК «Садівниче товариство «Ладний» і зобов`язалась до 01.09.2019 року внести на розрахунковий рахунок ОК «Садівниче товариство «Ладний», у випадку невнесення на розрахунковий рахунок зобов`язалася повернути всю суму до 01.10.2019 року.

25 серпня 2019 року складено акт про не здійснену угоду, підписану ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про те, що 22 серпня 2019 року не надано коштів у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на договором позики у розмірі 150 000 грн.

За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей.

Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.

Згідно статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Як було вказано, при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Відповідно до позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов вірного висновку про залишення без задоволення позовних вимог, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено обставин, на які вона посилається у позові, зокрема, не доведено належними і допустимими доказами відсутності факту передачі їй особисто коштів за розпискою від 22.08.2019 року.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: