КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/7094/22-ц

номер провадження 22-ц/824/8681/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва 21 березня 2023 року /суддя Литвинова І.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Оболонського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з вказаним позовом та просила стягнути з відповідача шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в якості компенсації моральної шкоди, завданої посадовими особами Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та посадовими особами Головного управління Національної поліції у м. Києві грошові кошти у розмірі 250 000, 00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 21 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 202-209/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема якби вона ознайомилася із матеріалами приватизаційної справи і надала їх під час судового розгляду справи в Оболонському районному суді м. Києва, договір дарування 1/2 частки права власності на об`єкт нерухомого майна - АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. та зареєстрований за № 232, Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/11354/14-ц не був би визнаний недійсним і вона не була б виселена з вказаної квартири. За її заявою про втрату архівної приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 , яка знаходилася у матеріалах кримінального провадження № 0007556, 04 червня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004210 і розпочато досудове розслідування. Вказувала і на те, що до позовної заяви додавалось клопотання про витребування матеріалів службового розслідування в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві висновку та матеріалів службового розслідування, яке було проведено за фактом втрати кримінального провадження №0007556. Судом першої інстанції матеріали не витребувано.

Наголошувала, що оскільки втрата матеріалів приватизаційної справи пов`язана із втратою права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири, внаслідок чого вона, разом із дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом другої групи з дитинства втратили місце проживання та стали безхатченками, їй заподіяно моральної шкоди, яка полягає в сильних моральних, душевних стражданнях. Внаслідок позбавлення права власності на житло, через втрату приватизаційної справи, вона постійно відчуває почуття відчаю та неможливості захисту свого права в суді з використанням вищевказаного письмового доказу. Їй невідомо, в який час і якою саме посадовою особою було втрачено вищевказану приватизаційну справу, але той факт що вона є втраченою підтверджується доказами, доданими до позовної заяви.

Таким чином, не наддавши оцінку аргументам, викладеним в позовній заяві і не аргументуючи, чому саме судом першої інстанції було вирішено, що викладені в позовній заяві ствердження є припущеннями, суд першої інстанції порушив п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, неповно з`ясував обставини справи, внаслідок вищевказаного порушення закону в рішенні суду вказав висновки, які не відповідають обставинам справи та ухвалив незаконне та не обґрунтоване рішення.

Представник ГУНП у м. Києві О. Глущенко звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до її непогодження з судовими рішеннями ухваленими у справах № 756/11354/14-ц (визнання договору дарування недійсним) та № 756/780/17 (виселення). Судом першої інстанції досліджені усі подані позивачкою докази та з`ясовані обставини справи, які неодноразово були предметом дослідження у вищезазначених справах. Судом зроблено правильний висновок про відсутність усіх обов`язкових складових делікту. Не встановлено факту завдання шкоди діями/бездіяльністю органу досудового розслідування, причинно-наслідкового зв`язку втрати кримінального провадження, яке поновлено та завданою шкодою. Щодо можливості змінити судові рішення та вплинути на позицію суддів у цих справах надавши оригінали приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_3 , то ці твердження позивачки спростовуються змістом судових рішень. Подані сторонами докази суди вважали достатніми, інші документи учасники справи та суди не витребовували. Сумнівів щодо недійсності наданих документів або невідповідності їх копій оригіналам в учасників справи та суддів не виникало, що свідчить про необґрунтованість поданого позову, який базується на припущеннях.

Позивачка вважає, що поліцейськими була допущена злочинна недбалість, вона має право оскаржити їх дії в порядку КПК України для встановлення обставин справи щодо втрати оригіналів архівної приватизаційної справи по квартирі АДРЕСА_3 .

Суд цивільної юрисдикції не може встановлювати обставини, які підлягають встановленню за правилами іншого виду судочинства або іншими уповноваженими особами.

У цій справі позивачкою фактично заявлено позов щодо протиправної бездіяльності органу досудового розслідування при проведенні досудового розслідування кримінального провадження № 0007556, і відповідні відносини не є цивільними й не стосуються майнового чи немайнового цивільного права або інтересу позивачки.

Крім того, втрачені, зіпсовані або пошкоджені документи підлягають відновленню, або повторному оформленню (видача дублікату), що не несе негативних наслідків правового характеру.

У зв`язку зі втратою у 2020 році архівного кримінального провадження №0007556, в якому позивачка не є учасником, його матеріали були відновлені, що не мало жодного впливу на результати прийнятих судових рішень при розгляді справ № 756/11354/14-ц (набрало законної сили 20.01.2016) та № 756/780/17 (набрало законної сили 07.05.2018).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України встановленим частинами першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1994 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в рівних долях) /а. с. 88/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону ОСОБА_7 отримала у спадок після смерті ОСОБА_3 1/4 частку спірної квартири. Тобто 3/4 частки спірної квартири перебувають у спільній сумісній власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а 1/4 частка перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_7 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року, яке набрало чинності, у справі за позовом ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору оренди квартири, виселення, вселення та стягнення упущеної вигоди, встановлено, що 3/4 частки спірної квартири належить ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а зазначаючи у свідоцтві у дужках про належність квартири співвласникам у рівних долях, орган приватизації презюмує, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників є рівними.

02 жовтня 2013 року відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року у справі № 756/13262/13-к (1-кс/756/979/13) архівна приватизаційна справа (у тому числі, всі оригінали документів, які в ній знаходяться) щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 була вилучена на підставі протоколу тимчасового вилучення документів. Станом на 04 серпня 2016 року архівна приватизаційна справа до Органу приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації повернута не була /а. с. 90, 94-95/.

03 липня 2014 року ОСОБА_6 від свого імені та імені ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_1 з другого, уклали договір дарування 1/2 частки спірної квартири. У даному договорі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. зазначила, що відчужувана 1/2 частка квартири належить ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1994 року і кожному окремо належить по 1/4 частці спірної квартири. При цьому у пунктах 12 та 13 договору дарування зазначено, що ОСОБА_6 від свого імені та імені ОСОБА_4 повідомив, що належна кожному 1/4 частка квартири, що є предметом даного договору є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною /а. с. 83-86/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року у справі № 756/11354/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним задоволено і визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_6 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та посвідчений 03 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г., зареєстрований у реєстрі № 232. Рішення вмотивоване тим, що посилання у пунктах 12, 13 договору не відповідають дійсності, оскільки відсутній доказ виділення часток, крім спадкової, зі спільної сумісної власності. Згоди на укладення договору дарування 1/2 частки квартири ОСОБА_5 не надавав, з такою пропозицією позивачі до нього не зверталися /а. с. 103-104/.

Відповідно до відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 27 вересня 2016 року, за даними реєстрових книг Бюро, станом на 04 листопада 1994 року реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 було проведено з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом комунального майна Мінського району 28 жовтня 1994 року. Враховуючи зазначене, Бюро було проведено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру на праві спільної часткової власності /а. с. 91, 98/. Аналогічну відповідь надано листом від 23 лютого 2021 року /а. с. 97/.

04 червня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004210 і розпочато досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 , з попередньою кваліфікацією обставин за частиною першою статті 190 КК України.

Листом від 20 серпня 2019 року Оболонське управління поліції Головного управління поліції у м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що матеріали кримінального провадження № 0007556 було піднято із архіву кримінальних проваджень, проте оригіналів документів приватизації приміщення квартири АДРЕСА_3 виявлено не було, також не виявлено будь-якої інформації, що підтверджує той факт, що слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві проводилася виїмка даних документів /а. с. 92/.

11 лютого 2020 року Слідче управління Головного управління поліції у м. Києві листом повідомило ОСОБА_1 про те, що місцезнаходження матеріалів кримінального провадження № 0007556 не встановлено, у зв`язку із чим за фактом його втрати призначено службове розслідування, про результати якого її буде поінформовано додатково /а. с. 96/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно керувався наступними нормами права.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно із пунктом 8, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вимоги про відшкодування шкоди заявлені позивачем на підставі ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою встановлені статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України, згідно з якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З метою встановлення місцезнаходження приватизаційної справи, 24 липня 2019 року позивач звернулася до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, у відповідь на що їй було повідомлено, що матеріали кримінального провадження № 0007556 було піднято із архіву кримінальних проваджень, проте оригіналів документів приватизації квартири АДРЕСА_3 виявлено не було, також не виявлено будь-якої інформації підтверджуючої той факт, що слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві проводилася виїмка даних документів.

З листування можна зробити висновок, що архівна приватизаційна справа на квартиру АДРЕСА_3 знаходилася у матеріалах кримінального провадження № 0007556.

Позивач переконана, про що також заявляє в апеляційній скарзі, що або матеріали приватизаційної справи після вилучення старшим оперуповноваженим Забугою Ю. С. не були передані слідчому СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, або, якщо вказаний працівник передав після вилучення приватизаційну справу слідчому, справа була втрачена посадовою особою органу досудового розслідування, якою здійснювалося досудове розслідування або посадовою особою, визначеною відповідальним за зберігання кримінальних проваджень, переданих до відповідного архіву.

Незважаючи на те, що рішення судів щодо спірної квартири набрали законної сили, позивач стверджує, що вважала і продовжує вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за договором дарування подарували їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , а втрата приватизаційної справи на цю квартиру позбавила її права власності на неї.

На переконання позивача, якби вона ознайомилася із матеріалами приватизаційної справи і надала їх під час судового розгляду справи в Оболонському районному суді м. Києва, договір дарування 1/2 частки права власності на об`єкт нерухомого майна - АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. та зареєстрований за № 232, Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/11354/14-ц не був би визнаний недійсним і позивач не була б виселена з вказаної квартири.

Судом першої інстанції вірно зауважено на тому, що доказування правового режиму об`єкта нерухомого майна повинно здійснюватися у межах справи про визнання недійсним договору дарування передбаченими чинним на час розгляду справи процесуальним законодавством засобами.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/11354/14-ц, яке набрало законної сили 20 січня 2016 року, згідно з ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року (реєстраційний номер судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 52212337, 55189613), договір дарування № 232 від 03 липня 2014 року визнаний недійсним, а рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/780/17 від 26 січня 2018 року, яке набрало законної сили, згідно з постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року та законність якого була перевірена Верховним Судом постановою від 27 березня 2019 року, ОСОБА_1 виселено з вказаної квартири (реєстраційний номер судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 72020981, 73896923, 80950549).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Як зазначено у пункті 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії», право на справедливий розгляд у суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, з-поміж іншого, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.

Аргументи позивача, що якби вона отримала доступ до матеріалів приватизаційної справи, які виявилися втраченими слідчим Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві Гегою Р. В., вона могла б доказати суду правомірність укладення договору дарування і не була б виселена з квартири, що сталося на підставі рішень Оболонського районного суду м. Києва, ґрунтуються на припущенні, що не може бути підставою для звернення до суду про стягнення компенсації з відповідачів, які, на думку позивача, є відповідальними за втрату матеріалів справи по приватизації квартири АДРЕСА_3 , а отже, і за завдання позивачу моральної шкоди, якої вона зазнала, на її переконання, внаслідок виконання рішень суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що доказів взаємозв`язку відсутності приватизаційної справи на об`єкт нерухомого майна, речових прав на котрий позивачка не має, що встановлено судовими рішеннями, із завданням оперуповноваженим моральної шкоди позивачці, не надано, а тому позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, повністю дублюють вимоги позову, яким була надана належна обґрунтована оцінка судом першої інстанції.

Крім того, на вимогу апелянта, апеляційним судом витребувано матеріали кримінального провадження №0007556 за ч. 1 ст. 190 КК України, кримінальне провадження постановою слідчого від 27.09.2015 р. закрито у зв`язку з відсутністю події складу злочину. /а.с. 55 витребуваних матеріалів/

Документи, що містяться у зазначених матеріалах, зокрема свідоцтво про право власності на житло /а.с. 22 витребуваних матеріалів/, розпорядження органу приватизації, не дають суду права їх оцінювати та переглядати вже встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили обставини.

Окремо апеляційний суд наголошує на тому, що ст. 362 ЦК України визначено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Отже, доводи щодо наявності на час розгляду справи щодо недійсності договору купівлі-продажу, такого доказу як приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_3 , не є беззаперечною обставиною позитивного рішення на користь позивачки, з огляду на ст. 362 ЦК України і обґрунтовується припущеннями, а отже і шкода останньої не доведена як і взаємозв`язок з діями слідчого і втратою приватизаційної справи, з огляду на відновлене кримінальне провадження.

У зв`язку зі втратою у 2020 році архівного кримінального провадження №0007556, в якому позивачка не є учасником, його матеріали були відновлені, що не мало жодного впливу на результати прийнятих судових рішень при розгляді справ № 756/11354/14-ц (набрало законної сили 20.01.2016) та № 756/780/17 (набрало законної сили 07.05.2018). Вказані матеріали апеляційним судом оглянуто.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва 21 березня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва 21 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: