ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 295/13310/21

провадження № 61-12351св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Поліський національний університет,

третя особа - Міністерство освіти та науки України,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Поліського національного університету, третя особа - Міністерство освіти та науки України, про визнання права на приватизацію житла,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2021 року до суду з вищевказаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, і остаточно просив визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Поліський національний університет здійснити розгляд заяви про оформлення передачі цієї квартири у приватну власність.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 03 квітня 2003 року Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет» в особі проректора з соціально-економічних питань Обихода А. І. придбав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет» в особі ректора Малиновського А. С. уклав з ним, як професором кафедри економіки АПК, договір найму вказаного житлового приміщення на строк десять років, за умови перебування співробітника у трудових відносинах з університетом.

Відповідно до умов вказаного договору, після закінчення десятирічного терміну дії даного договору житло передається співробітнику у порядку, передбаченому діючим законодавством, а в разі його смерті - до завершення дії договору відомче житло передається у довічне користування сім`ї померлого співробітника за окремим рішенням ректорату або вченої ради.

Рішеннями вченої ради Житомирського національного агроекологічного університету від 24 квітня 2013 року та від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу у власність ОСОБА_1 квартири.

Однак його неодноразові звернення до Житомирського національного агроекологічного університету щодо виконання умов договору в частині передачі квартири у власність залишались без задоволення, тому він змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Богунський районний суд міста Житомира рішенням від 23 червня 2022 року позов задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язав Поліський національний університет здійснити розгляд заяви про оформлення передачі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність.

Стягнув з Поліського національного університету на користь ОСОБА_1 7 500 грн в порядку відшкодування послуг на професійну допомогу.

Стягнув з Поліського національного університету на користь ОСОБА_1 1 831 грн в порядку відшкодування суми сплати судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що у спірній квартирі проживали студенти, чи проводились освітні, соціальні та будь-які інші заходи пов`язанні з освітньою діяльністю, тобто докази, які підтвердили б використання даної квартири для досягнення мети встановленої законом, а тому квартира підпадає під норми чинного законодавства щодо приватизації та передачі її з державної власності у комунальну.

Житомирський апеляційний суд постановою від 31 жовтня 2022 рокуапеляційну скаргу Поліського національного університету задовольнив. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 червня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відчуження майна, що є державною власністю і закріплене за закладами освіти, здійснюються за погодженням з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством та за згодою адміністрації закладу освіти, тому помилковим і таким, що не відповідає чинному законодавству є висновок суду про те, що відповідач зобов`язаний здійснити розгляд заяви про оформлення передачі спірної квартири у приватну власність, оскільки свій обов`язок відповідач виконав, надавши згоду на передачу у власність позивачу квартири, в якій останній проживає на умовах найму.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у грудні 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 та від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20.

Висновок суду про те, що процес набуття позивачем у власність спірного майна повинен розпочатись за умови наявності позитивного рішення Комісії з майнових питань Міністерства освіти і науки України, та за відсутності заборони на відчуження шляхом приватизації спірного майна є необґрунтованим, оскільки таке погодження від фізичної особи при проведенні приватизації не вимагається.

Крім того, Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, не містить додаткових вимог та не встановлює додаткової процедури щодо отримання громадянином, який має намір приватизувати квартиру, будь-яких погоджень щодо приватизації у вищестоящих органах чи організаціях. Крім того, не врахована та обставина, що Комісія з майнових питань, на яку здійснює посилання апеляційний суд, створена та існує на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 13 жовтня 2011 року № 1190, який не зареєстрований в Міністерстві юстиції України. Оскільки застосування норм даного наказу можливе тільки тоді, коли він пройде відповідну реєстрацію, до цього моменту його застосування не доречно, оскільки його норми доповнюють організаційно-правовий механізм при проведенні приватизації (отримання згоди на приватизацію Міністерства освіти і науки України), що є недопустимим.

Також судом не врахована та обставина, що в статутних документах відповідача міститься відсилання щодо отримання такої згоди у Міністерства освіти і науки України, то таку згоду повинен отримувати відповідач, а не позивач.

Крім того, дослідивши зміст відповіді відповідача можна зробити висновок про відсутність фактичного розгляду його заяви про приватизацію у відповідності до вимог чинного законодавства, а надання формальної відписки, яка не стосується предмета заяви.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від Поліського національного університету у квітні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 25 квітня 2023 року відзив Поліського національного університету повернув без розгляду.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Богунського районного суду міста Житомира.

Справа № 295/13310/21 надійшла до Верховного Суду 24 березня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 21 листопада 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 03 березня 2003 року був призначений на посаду професора кафедри економіки АПК Державного вищого навчального закладу «Державний агроекологічний університет» на підставі контракту терміном до 03 березня 2004 року.

03 квітня 2003 року між Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» в особі проректора з соціально-економічних питань Обихода А. І. (у 2008 році змінено назву на Житомирський національний агроекологічний університет, а у 2020 році - на Поліський національний університет) придбав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет» в особі ректора Малиновського А. С. 03 квітня 2003 року уклав з ним, як професором кафедри економіки АПК, договір найму житлового приміщення - спірної квартири на строк десять років, за умови перебування співробітника у трудових відносинах з університетом.

Відповідно до пункту 7.3 вказаного договору після закінчення десятирічного терміну дії даного договору житло передається співробітнику у порядку передбаченому діючим законодавством, а в разі його смерті до завершення дії договору відомче житло передається у довічне користування сім`ї померлого співробітника за окремим рішенням ректорату або вченої ради.

На час розгляду справи вказаний договір є чинним, позивач та члени його сім`ї більше десяти років добросовісно користуються вказаним житлом, вчасно сплачують житлово-комунальні платежі.

ОСОБА_1 зареєстрований з 26 серпня 2003 року за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2004 році та у всіх наступних роках термін роботи з ним продовжено, що підтверджується трудовою книжкою на ім`я ОСОБА_1 .

Рішеннями вченої ради Житомирського національного агроекологічного університету від 24 квітня 2013 року та від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу у власність ОСОБА_1 спірної квартири.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи позовні вимоги тим, що неодноразові звернення до Житомирського національного агроекологічного університету щодо виконання умов договору в частині передачі спірної квартири у власність ОСОБА_1 залишились без задоволення.

Богунський районний суд міста Житомира рішенням від 31 травня 2018 року у справі № 295/15557/17 позов ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання права власності на нерухоме майно, задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач добросовісно виконував умови укладеного з відповідачем договору (перебував у трудових правовідносинах), однак останній відмовляється виконати умови договору зі своєї сторони, а саме передати позивачу у власність квартиру.

Житомирський апеляційний суд постановою від 06 листопада 2018 року рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 травня 2018 року скасував та прийняв нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї зверталися до Житомирського національного агроекологічного університету як до органу приватизації про передачу їм у власність спірної квартири на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; також матеріали справи не містять доказів того, що Житомирський національний агроекологічний університет є органом приватизації в розумінні статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; факт проживання позивача в спірній квартирі протягом 10 років та користування нею не є належною та достатньою правовою підставою для визнання за ним права власності на це житло.

Верховний Суд постановою від 22 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишив без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, наведених у позові, є необґрунтованими та передчасними, а відмова у задоволенні позову не позбавляє особу права на передачу у власність спірної квартири в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який розповсюджується на спірні правовідносини, в тому числі, що випливають із цивільно-правових угод.

ОСОБА_1 24 листопада 2020 року звертався до ректора Поліського національного університету (Житомирського національного агроекологічного університету) із заявою про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців у гуртожитках».

Листом виконувача обов`язки ректора університету від 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що університет не наділений повноваженнями щодо оформлення передачі квартири у приватну власність. Спірна квартира перебуває у оперативному управлінні університету і відноситься до державного майна, порядок передачі якого у комунальну власність визначається постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», а також містить обмеження відповідно до Указу Президента України «Про Положення про національний заклад (установи) України» № 451/95 від 16 червня 1995 року. Крім цього, запропоновано позивачу укласти договір найму житла, оскільки строк дії попереднього договору найму закінчився ще у 2013 році.

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 повторно подав заяву на адресу Поліського національного університету з проханням розглянути заяву та надати відповідь по суті оформлення передачі в приватну власність (приватизацію) квартири.

Поліським національним університетом 04 березня 2021 року позивачу надано відповідь на вказану заяву, в якій крім вказаного раніше, зазначено, що наказом Міністерства освіти України від 13 жовтня 2011 року № 1190 «Про деякі питання комісії Міністерства з майнових питань» утворено комісію з майнових питань підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства та затверджено Положення про комісію з майнових питань. За умови наявності позитивного рішення комісії Міністерства з майнових питань, а також за відсутності заборони на відчуження шляхом приватизації майна може відбутися процес приватизації майна. Також запропоновано укласти договір найму.

Враховуючи те, що звернення ОСОБА_1 залишились без задоволення, він змушений був звернутися за захистом своїх прав у судовому порядку.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачем зобов`язання щодо передачі квартири у власність, яке виникло із укладеного у 2003 році договору.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)].

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У справі, що переглядається, судами встановлено, що 03 квітня 2003 року між ОСОБА_1 (професором кафедри економіки АПК) та Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет) укладено договір найму житлового приміщення строком на 10 років за умови перебування у трудових правовідносинах з університетом.

Пунктом 7.3 розділу 7 «Порядок повернення жилого приміщення» передбачено, що після закінчення 10-річного терміну дії даного договору житло передається співробітнику у порядку, передбаченому діючим законодавством, а в разі його смерті до завершення дії договору відомче житло передається у довічне користування сім`ї померлого співробітника за окремим рішенням ректорату або вченої ради.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.

Спірна квартира придбана Державним навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» за рахунок державних коштів, тому право на приватизацію цієї квартири передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, з урахування факту дотримання та виконання позивачем умов договору найму, у нього виникло право вимагати передання йому у власність спірної квартири і таке право ґрунтується насамперед на принципі свободи договору (статті 3, 627 ЦК України) та загальному імперативі про обов`язковість договору до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.

Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.

Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.

Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством».

Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Державного вищого навчального закладу «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.

Рішеннями вченої ради університету від 24 квітня 2013 року та від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу у власність квартири ОСОБА_1 .

Позивач протягом 2020-2021 років неодноразово звертався до ректора університету щодо оформлення передачі квартири у приватну власність.

У відповідь на звернення університет повідомив, що ні ректор як посадова особа, ні університет як заклад освіти не наділені повноваженнями щодо оформлення передачі квартири у приватну власність.

Отже, як встановлено судами відповідач протягом тривалого часу неодноразово відмовляв позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).

Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23).

У контексті цієї справи визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність є належним та ефективним способом захисту, особливо враховуючи те, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру у справі № 295/15557/17.

Оскільки на підставі статті 13 Конвенції суд має забезпечити позивачеві ефективний засіб юридичного захисту, тому враховуючи, що позивачеві вже було відмовлено у іншій справі в позові про визнання права власності на спірну квартиру, а обраний позивачем у цій справі спосіб захисту прямо передбачений нормами матеріального права, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права на приватизацію спірної квартири.

Також місцевий суд правильно зобов`язав відповідача здійснити розгляд заяви про оформлення передачі спірної квартири у приватну власність, оскільки у позивача майнове право виникло не на підставі ордера, виданого на підставі житлового законодавства, а згідно із укладеним між сторонами договором, тому належним способом захисту порушених прав позивача є звернення із позовною заявою про зобов`язання розглянути заяву позивача про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

Вказаний висновок місцевого суду узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18), з яким погодився Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23).

Апеляційний суд викладеного вище не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що відповідач, надавши згоду на передачу у власність позивачу квартири, в якій останній проживає на умовах найму, виконав свій обов`язок, тому не зобов`язаний здійснювати розгляд заяви про оформлення передачі спірної квартири у приватну власність.

Крім того, правильним є висновок місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача 7 500 грн на відшкодування послуг на професійну правничу допомогу з таких підстав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що […сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів].

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зауважила, що […приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні].

Місцевим судом встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач планує понести у зв`язку з розглядом справи становить 7 500 грн.

В ході розгляду справи адвокат Свинарчук А. С. брав участь в судових засіданнях 24 листопада 2021 року, 21 грудня 2021 року, 27 січня 2022 року, 10 березня 2022 року, 20 травня 2022 року, 23 червня 2022 року, здійснював підготовку процесуальних документів в інтересах позивача.

Встановивши, що представником ОСОБА_1 - адвокатом Свинарчуком А. С. були надані докази, які об`єктивно та документально підтверджують факт понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу задоволено, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 3 632 грн слід стягнути з Поліського національного університету.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 червня 2022 року.

Стягнути з Поліського національного університету на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 3 632 (три тисячі шістсот тридцять дві) гривні.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко Судді:А. І. Грушицький С. О. Карпенко Є. В. Петров О. М. Ситнік