22.12.23 Провадження 2/235/521/23
Справа 235/2738/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Філь О.Є.

за участю секретаря судового засідання Тищенко І.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , 21 листопада 2023 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплатив розмірі 73422,42 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців в розмірі 172668,64 грн.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 153925,41 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.09.2020 року по 20.10.2020 року включно в розмірі 39667,12 грн та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

Даним рішенням суду встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах, 13.07.2020 року звільнений згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та отримав під розпис трудову книжку, при звільненні з підприємства відповідачем не був здійснений повний розрахунок із заробітної плати, в тому числі за невикористану відпустку. З відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток в розмірі 39667,12 грн за 34 робочі дні.

Законодавством передбачено, що, якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати і виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону України про оплату праці та ст. 1, 2 Закону України № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Беручи до уваги, що відповідачем були порушені строки виплати заробітної плати, то відповідач зобов`язаний виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. За розрахунками позивача розмір компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату становить 73442,42 грн.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розрахунок з позивачем було здійснено лише 25 жовтня 2023 року, середній заробіток виплачено за 34 дні за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2020 року по справі № 235/5112/20, з врахуванням наведеного позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців в розмірі 172668,64 грн.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

14 грудня 2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому зазначив, що розмір компенсації втрати частини заробітку є значно завищеним та алгоритм її розрахунку суперечить нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягають, оскільки представник відповідача вважає їх необґрунтованими. Відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, дії самого позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку.

21 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, зазначила, що відповідач вводить суд в оману, не враховуючи норм діючого Законодавства зі змінами, обставини, на які посилається позивач, встановлені рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року та не підлягають доказуванню в даній справі.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 11.10.2018 року по 13.07.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, 13.07.2020 року звільнений згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та отримав під розпис трудову книжку, при звільненні з підприємства відповідачем не був здійснений повний розрахунок із заробітної плати.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили 19.11.2020 року, у цивільній справі №235/5112/20 Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 153925,41 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.09.2020 року по 20.10.2020 року включно в розмірі 39667,12 грн та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В порядку примусового виконання рішення суду заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу 25.10.2023 року (а.с. 46).

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Судом встановлено, що грошові кошти в сумі 195592,53 грн. в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 , стягнутої рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року по справі № 235/5112/20, були виплачені позивачу в порядку примусового виконання рішення лише 25.10.2023 року (а.с. 46).

Отже, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на користь позивача як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За розрахунками позивача, наведеними в позовній заяві, розмір компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати за період з листопада 2020 року по жовтень 2023 року включно (дати фактичної виплати заборгованості), яку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача, становить 73442,42 грн. Відповідач не спростував правильність зазначеного розрахунку, зазначивши лише про те, що він є значно завищеним, доказів на підтвердження своїх заперечень не надав.

За таких обставин, враховуючи встановлені обставини справи та обставини, на яких наполягає позивач, з урахуванням того, що відповідачем не було подано у встановлений судом строк докази, які б підтверджували заперечення відповідача щодо розрахунку позивача, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 73442,42 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців судом враховується наступне.

Згідно статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року, стаття 117 КЗпП викладена в іншій редакції.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 172668,64 грн, виходячи з наступного розрахунку: 1166,68 грн (середній заробіток, встановлений судовим рішенням у справі № 235/5112/20) Х 148 днів затримки розрахунку за шість місяців за мінусом 34 днів, за які вже був стягнутий середній заробіток судовим рішенням у справі № 235/5112/20.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2020 року 1166,68 грн, та позивач просив суд обрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи саме з такого розміру.

Враховуючи викладене, середній заробіток за шість місяців складає 150501,72 грн, виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 1166,68 грн, кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців 129, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 1166,68 грн Х 129 робочих днів = 150501,72 грн.

З цієї суми необхідно відняти суму середнього заробітку в розмірі 39667,12 грн за 34 робочі дні, яка була стягнута рішенням Красноармійського міськрайонного суду у справі № 235/5112/20, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 150501,72 грн 39667,12 грн = 110834,60 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд вказує на те, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Беручи до уваги наведену правову позицію суду касаційної інстанції, враховуючи, що невиплачена позивачу при звільненні сума заробітної плати дорівнює 153925,41 грн, остаточний розрахунок відповідачем здійснено 25.10.2023 року, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на дату винесення рішення дорівнює 110834,60 грн, що за викладених обставин є явно нерозумним та непропорційним, суд вважає справедливим застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу заробітної плати за час затримки розрахунку, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 76962,71 грн, що дорівнює половині розміру заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як передбачено ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від спати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивачем було сплачено судовий збір з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1726,69 грн (а.с. 34), а позовні вимоги в цій частині задоволені частково в розмірі 76962,71 грн (що складає 44,57% від заявлених позовних вимог), то з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 759,74 грн з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а також судовий збір на користь держави з позивних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів виплати в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 38, 47, 115,116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 21, 24, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 1, 2, 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, ст. ст. 12, 13, 76-82, 84, 89, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 279, 280-282, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсаціїї втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 73422,42 грн (сімдесят три тисячі чотириста двадцять дві гривні 82 коп.), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76962,71 грн (сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят дві гривні 71 коп.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» судовий збір на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 759,74 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» судовий збір на користь держави у розмірі 1073,60 грн.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Прорізна, буд.12А, ідентифікаційний код 32281519.

Суддя О.Є. Філь