Номер провадження 2/754/161/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 червня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Саламон О.Б

за участю секретаря судового засідання: Рябенка В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

1.Позиції учасників справи.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у розмірі 589 500 грн., як частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу (орендні платежі) від користування належною позивачу частиною кв. АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обгрунтововані тим, що після смерті батька - ОСОБА_3 до складу спадкового майна увійшла, в тому числі і кв. АДРЕСА_1 . 08 жовтня 2011 року дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу КМНО Марченко О.І. заяву про відмову від належного їй спадкового майна. Відповідач подав приватному нотаріусу КМНО Сікуцькому О.А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька ОСОБА_3 , за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М.М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_4 . Вказаний заповіт, поданий відповідачем нотаріусу та отримані відповідачем свідоцтва про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, у тому числі на квартиру, визнані недійсними на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року (справа № 757/24826/14-ц), відповідно до якого за ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом на частки квартир, тому факти належності права власності позивачу на частку у спадковому майні з моменту відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , за померлим батьком є встановленими та не потребують доказуванню. Тобто, позивач з 18 травня 2011 року, тобто з моменту відкриття спадщини, є власником частини квартири. Вказана частина квартири належала позивачу до 25 вересня 2018 року, тобто до дати укладення договору дарування вказаної частини квартири на користь обдарованої - ОСОБА_3 . Водночас у грудні 2018 року позивачу стало відомо, що квартира на підставі Договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року була передана відповідачем у якості орендодавця в строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери». Орендарем на запит позивача було надано копії Договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, акту здачі-приймання приміщення від 05 травня 2015 року, додаткової угоди № 1 до Договору від 28 квітня 2015 року, додаткової угоди № 2 до Договору від 01 червня 2016 року, додаткової угоди № 3 від 02 червня 2016 року, копії розписок про передачу відповідачу чи його уповноваженому представнику - ОСОБА_6 грошових коштів, як орендної плати на виконання умов зазначеного вище договору оренди нерухомого майна та фіскальних чеків про переказ коштів орендарям відповідачу через послуги ПАТ «Укрпошта». Наданими Орендарем позивачу копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою Орендарем, які додаються також до позовної заяви підтверджується факт отримання відповідачем (або уповноваженою особою відповідача - відповідно до п.9.5. Договору ним є ОСОБА_6 ) одноособово грошових коштів за період з 28 квітня 2015 року (укладення договору оренди) по 30 серпня 2018 року на загальну суму 1 155 000,00 грн. Оскільки між позивачем та відповідачем будь-які договори з приводу квартири чи управління нею не укладалися, то позивач вважає, що 1/2 від суми коштів, отриманої відповідачем, як дохід від використання квартири, належать йому на праві власності.

19 вересня 2019 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

23 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив, відповідно до змісту якого вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідач став власником кв. АДРЕСА_1 . До Спадкового реєстру внесено відповідні відомості про видачу свідоцтва і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_4 право власності на кв. АДРЕСА_1 набув 24.05.2013, тобто з моменту державної реєстрації права власності. У зв`язку з цим, варто відмітити про відсутність будь-яких даних щодо набуття на той час права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_3 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним аріусом на кв. АДРЕСА_1 . Цим же рішенням визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на частину кв. АДРЕСА_1 . Вказане рішення є документом, що підтверджує факт права власності ОСОБА_3 на вказане майно, проте факт набуття права власності, тобто момент його реалізації починає свій відлік після державної реєстрації, тобто з 21.09.2018, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначають, що позивач набув право власності на кв. АДРЕСА_1 21.09.2018, а саме з моменту державної реєстрації права власності.

24 жовтня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої вбачається, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає з часу державної реєстрації його права власності на квартиру. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Спадкоємець має право володіти нерухомим майном, користуватись ним, здійснювати розпорядження, не по`язане із переходом права власності, захищати права, які виникли у нього на зазначене майно, незалежно від державної реєстрації права власності на майно. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2017 за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за законом, у тому числі на частки спірної квартири. Оскільки до складу спадкового майна, зокрема, увійшла кв. АДРЕСА_1 , то право на частину такої квартири позивач набув з 18.05.2011, незалежно від формального оформлення відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке буле визнане недійсним вказаним вище рішенням. Наведені вище підстави підтверджують наявність у позивача права звертатися до суду із позовами для захисту своїх прав, в тому числі, - для стягнення частини прибутків від передання відповідачем успадкованої позивачем частини квартири в оренду. Будь-які та всі доводи відповідача, які суперечать такому висновку, є хибними, не підтверджуються ні обставинами справи, ні положеннями законодавства, а тому не можуть братися судом до уваги при вирішенні спору.

В подальшому, до суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , в яких остання зазначає про те, що в якості підтвердження розрахунків за Договором найму (оренди) № 1 від 28.04.2015 та додатковими угодами до нього позивач надав суду ряд розписок та фіскальних чеків за період з 29.04.2015 по 21.11.2018. Розмір доходу, отриманого відповідачем, позивач обґрунтовує сумарною сумою, вказаною з розписках з 29.04.2015 по 01.08.218 та фіскальних чеках № 5953 від 22.08.2018 та № 5747 від 21.08.2018. Згідно з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке затверджене постановою правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 (із змінами та доповненнями, в редакції чинній на дати, вказані в розписках та фіскальних чеках) регламентовано порядок оформлення готівкових розрахунків/розрахунків готівкою між суб`єктами господарювання (юридичними особами) та фізичними особами. Вказаним порядком оформлення готівкових розрахунків розписками не передбачено. Крім того, долучені докази не містять інформацію щодо предмета доказування, містять цілий ряд суперечностей/недоліків, які у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність тих обставин, якими позивач обґрунтовує позов. Крім зазначеного вище, в розписках не вказано між ким відбуваються розрахунки готівкою, хто видає готівку та хто її отримує, на підставі яких документів. Не вказано призначення суми грошових коштів, що в них вказана, не вказано розрахунковий період та міститься ряд інших суттєвих недоліків, які характеризують вказані докази як неналежні (ст. 77 ЦПК України) та недостовірні (ст. 79 ЦПК України), які в своїй сукупності не дають можливість дійти правомірного висновку про наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а відтак - не є достатніми (ст. 80 ЦК України).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Почерняк І.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених в позові та наданих в подальшому письмових пояснень, у відповідності до яких зазначила також про те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урауванням вимог законодавстав, вимог розумності та справедливості, в свою чергу зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Саме до компетенції суду відноситься оцінка розписки як доказу отримання відповідачем грошових коштів. Виконання грошового зобов`язання може бути підтверджено розпискою, аналогічні умови прописані також у договорі оренди, сплата позивачу відповідачем частини коштів, за яким єпредметом спору. Сторонами договору погоджено один з видів розрахунків -в готівковому порядку під розписку Орендодавця, що узгоджується зі свободою договору. Водночас недотримання вимог Положення про ведення касових операцій може мати наслідком застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки. Довільне трактування представником відповідача розрахунків як таких, що не відповідають вимогам Положенняне є належними доказами порушення порядку готівкових розрахунків. Позивач, якому за законом належить 1/2 частина спадщини, має право на отримання доходів з цього нерухомого майна з часу відкриття спадщини. Зміст усіх та кожної розписки містять посилання на Договір та на отримання грошових коштів за таким Договором відповідачем (чи уповноваженою останнім особою). Вказане підтверджує, що сторони договору виконували його та відповідач отримував грошові кошти, в числі яких 1/2 належить позивачу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Білан Л.М. щодо задоволення позову заперечувала у зв"язку з необгрунтованістю та недоведеністю, посилаючись на викладене в письмових поясненнях. Зокрема, подала письмову заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що позивач рахує початок перебігу строку позовної давності з грудня 2018 року, оскільки за його твердженням, з цього часу він дізнався про порушення його прав як співвласника квартири, щодо права на отримання доходів. Всупереч зазначеному, матеріалами справи спростовуються його доводи про вказаний початок відліку строку позовної давності. В матеріалах справи відсутні докази, що з часу передання квартири в орендне користування позивачу чинили перешкоди у доступі до квартири. Позивач не позбавлений був доступу до квартири, мав можливість уточнити в орендаря на яких умовах він перебуває в квартирі, а також мав право запитати таку інформацію у відповідача. Тому відповідач вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог має обраховуватись з 05 травня 2015 року.

2.Процесуальні дії та рішення суду.

09 червня 2020 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

16 листопада 2020 року постановою Київського апеляційного суду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року залишено без змін.

03 листопада 2021 року постановою Верховного суду рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з зазначенням про те, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо нерухомого спадкового майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17 листопада 2021 року справа передана судді Саламон О.Б.

19 листопада 2021 року ухвалою Десняського районного суду м. Києва справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

15 червня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва постановлено закрити підготовче провадження по справі.

09 лютого 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Білан Л.М. про витребування доказів, оскільки у відповідача наявні обґрунтовані сумніви щодо наявності додаткових угод та розписок в оригіналах, при цьому зазначено і про те, що відповідач не укладав та не підписував додаткові угоди до Договору оренди.

Витребувано у Адвокатського об`єднання «Гапоненко і партнери» оригінали письмових доказів для огляду в судовому засіданні:

- додаткова угода № 1 від 28 квітня 2015 року до Договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року;

- додаткова угода № 2 від 01 червня 2016 року до Договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року;

- додаткова угода № 3 від 02 червня 2016 року до Договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року;

- розписки за 2015-2018 р.р.

27 лютого 2023 року надійшла відповідь на ухвалу суду від 09 лютого 2023 року, в якій вказано, що АО "Гапоненко Роман і партнери" не може надати витребуваних судом документів, так як вказані в ухвалі суду документи ними не створювались.

10 квітня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва повторно витребувано оригінали письмових доказів для огляду в судовому засіданні. Витребувано у ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» оригінали письмових доказів для огляду в судовому засіданні.

На виконання зазначеної ухвали на адресу суду надійшов лист від ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери", у якому останній зазначив, що відповідно до вимог Наказу МЮУ від 12.04.2012 № 578/5 "Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів" 11 липня 2022 року було складено Акт № 5 про вилучення для знищення документів, не внесених до Націоналного архівного фонду.

В судовому засіданні представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Почерняк І.С. подано клопотання про витребування у ТОВ "МЮК Гапоненко і партнери" доказів, а саме копії акту № 5 від 11 липня 2022 року про вилучення для знищення документів; належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують фактичне знищення витребуваних судом документів; належним чином засвідчену копію повідомлення про відмову від Договору найму (оренди) від 12.02.2021, складеного від імені ОСОБА_4

11 травня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва витребувано у ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери»:

- акт № 5 від 11 липня 2022 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, складений ТОВ "Міжнародна юридична компанія Гапоненко і партнери", - належним чином засвідчену копію для приєднення до матеріалів справи та оригінал для огляду.

- належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують фактичне знищення витребуваних ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року документів.

- повідомлення про відмову від Договору найму (оренди) від 12 лютого 2021 року, складеного від імені ОСОБА_4 на адресу ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери ".

На виконання зазначеної ухвали на адресу суду надійшов лист від ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери", у якому останній зазначив, що товариство надавало відповідь суду про те, що 11 липня 2022 року було складено Акт № 5 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» (до вказаного акту увійшли всі господарські документи за весь період до 2019 року включно), при цьому ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери" не може надати суду витребуваних документів, так як всі господарські документи за цей період були знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання таких документів». Зокрема, надано Акт № 5 від 11 липня 2022 року про вилучення та знищення документів, яким підтверджується знищення документів шляхом спалювання. Крім того, зазначено, то у товаристві відсутнє Повідомлення про відмову від договору найму (оренди) від 12 лютого 2021 рокук (складене від імені ОСОБА_4 на адресу ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери").

У зв`язку з вищевикладеним, в судовому засіданні 07 червня 2023 року представником позивача - адвокатом Почерняк І.С. подано клопотання про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом (з посиланням на ст. 146 ЦПК України) та заяву про забезпечення доказу шляхом допиту свідка, мотивовані тим, що дії ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери" свідчать про ухилення від виконання вимог ухвали, її умисне невиконання, оскільки фактично докази знищення оригіналів документів суду не надані.

07 червня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом та про забезпечення доказу шляхом допиту свідка, - відмовлено.

3.Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін.

Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимог позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, а/з № 8878.

Після смерті ОСОБА_3 (спадкодавця) 08 жовтня 2011 року дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу КМНО Марченко О.І. заяву про відмову від належного їй спадкового майна та видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на користь синів спадкодавця ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

До спадкоємців за законом першої черги належать:

- ОСОБА_3 (позивач), який є сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження;

- ОСОБА_4 (відповідач), який є сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Брати - ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_4 (відповідач) подали заяви про прийнятття спадщини після смерті батька та просили видати свідоцтва про право на спадщину, відповідно, відповідач ОСОБА_4 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сікуцькому О.А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька ОСОБА_3 , за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М.М. відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_4 .

Даний заповіт, поданий відповідачем нотаріусу, та отримані відповідачем на його підставі свідоцтва про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, зокрема і на спірну квартиру, визнані недійсними на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва 22 травня 2017 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус КМНО Сікуцький О.А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

Вказаним рішення Печерського районного суду м. Києва за ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом у тому числі і на частки кв. АДРЕСА_1 .

16 серпня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року залишено без змін.

25 липня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року залишено без змін.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 частку спірної квартири зареєстровано 21 вересня 2018 року.

Відповідно до договору дарування від 25 вересня 2018 року позивач подарував ОСОБА_3 вказану належну йому 1/2 частину спірної квартири.

Відповідно до положень ст.ст. 1218, 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Ч.5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Зокрема, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємцю належить право очікування набуття у власність відповідного спадкового майна (часто поєднане з правом володіння ним), яке в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повною мірою становить зміст права власності й підлягає захисту національними судами як таке.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1 ст. 761 ЦК України).

За загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізовуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника. Проте, не виключається укладення договору найму й особою, якій належать майнові права на предмет найму.

Аналіз ч.1 ст. 761 ЦК України свідчить, що до особи, якій належать майнові права, відноситься також спадкоємець, який прийняв спадщину у вигляді права власності на нерухоме майно, але не отримав свідоцтво про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права власності на таке майно.

Отже, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи (позивача) прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Таким чином, ніщо не заважає спадкоємцю до реєстрації права власності фактично управляти нерухомістю як частиною спадщини.

Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 189 ЦК України).

Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 359 ЦК України).

З цих підстав, позивач, якому за законом належить 1/2 частина спадщини у вигляді, зокрема, спірного нерухомого майна, має право на отримання доходів з цього нерухомого майна з часу відкриття спадщини.

Оскільки з часу відкриття спадщини спадкове майно належить двом спадкоємцям, то, застосовуючи ст. 359 ЦК України, плоди, продукція та доходи від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, повинні розподілятися між спадкоємцями відповідно до їхніх часток у спадщині за відсутності інших домовленостей між ними.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно абз.1 ч.1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким, чином, одноособове володіння, користування та розпорядження відповідачем спірним нерухомим спадковим майном, отриманим на підставі заповіту, у подальшому визнаного судом недійсним, як і одноосібне отримання плодів та доходів від такого майна, можна кваліфікувати як набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншого спадкоємця, але лише в тій частині, що припадає на такого іншого спадкоємця.

Сукупність вище зазначених норм говорить про те, що позивач набув права орендодавця (у тому числі і право на отримання орендної плати) на 1/2 частину спадкового нерухомого майна з моменту відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Таким чином, позивач має право на отримання 1/2 суми платежів за оренду цього майна, оскільки в цьому конкретному випадку 1/2 частина суми грошових коштів, отриманих відповідачем в результаті передачі в оренду спірного нерухомого майна, є безпідставно набутим майном відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим, судом перевірено належність і достовірність наданих доказів, період оренди спірного нерухомого майна, досліджено питання щодо визначення дійсного розміру отриманої відповідачем орендної плати за вказаний період часу та встановлено наступне.

У грудні 2018 року позивачу стало відомо, що спірна квартира на підставі договору найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 була передана відповідачем у якості орендодавця в строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери».

Позивач вважає, що наданими орендарем позивачу копіями договору, додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою орендарем підтверджується факт отримання відповідачем або уповноваженою особою відповідача - ОСОБА_6 грошових коштів за період з 28 квітня 2015 року до 30 серпня 2018 року на загальну суму 1 155 000,00 грн.

Оскільки між позивачем та відповідачем будь-які договори з приводу квартири чи управління нею не укладалися, то позивач вважає, що 1/2 від суми коштів, отриманої відповідачем як дохід від використання квартири, належать йому на праві власності.

З урахуванням викладених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 589 500,00 грн., як 1/2 частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу від користування належною позивачу часткою.

Тобто, позивач ОСОБА_3 набув право власності в порядку спадкування за законом на на частки кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом спору щодо стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача у розмірі 589 500 грн., як частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу (орендні платежі) від користування належною позивачу частиною кв. АДРЕСА_1 .

Згідно з наданою копією договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року (з урахуванням додаткових угод) відповідач передав ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» в тимчасове оплатне володіння та користування (оренду) приміщення спірної квартири.

Предметом позову, виходячи з позовних вимог є саме стягнення отриманних відповідачем грошових коштів за передане майно в оренду.

При скасуванні Верховним судом рішення, суд звернув увагу на те, що судом не встановлено та не перевірено період оренди спірного нерухомого майна, а також не досліджено питання щодо визначення дійсного розміру отриманої відповідачем орендної плати за вказаний період часу.

В якості підтвердження розрахунків за Договором найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року та додатковими угодами до нього позивач надав суду ряд розписок та фіскальних чеків за період з 29 квітня 2015 року по 21 листопада 2018 року.

Розмір доходу, отриманого відповідачем, позивач обґрунтовує сумарною сумою, вказаною з розписках з 29 квітня 2015 року по 01 серпня 2018 року та фіскальних чеках № 5953 від 22.08.2018 та № 5747 від 21.08.2018.

Згідно зі ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана надати належні та допустимі докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про заявлені обставини.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а допустими є докази, отримані з дотриманням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Долучені стороною позивача копії розписок позбавлені правового змісту, тому не має можливості на підставі цих розписок встановити суму орендної плати за Договором найму (оренди) №1 від 28.04.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Частиною другою цієї статті визначено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Виходячи з приписів ч.ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України розписка може вважатися допустимим засобом доказування виконання грошового зобов`язання.

В свою чергу, доказ має бути не лише допустимим (ст. 78 ЦК України), а й належним, тобто містити інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до п. 4.2. Договору визначений порядок розрахунку між сторонами, який передбачає, що орендна плата сплачується в безготівковому на розрахунковий рахунок Орендодавця вказаний у реквізитах або готівковому порядку під розписку Орендодавцю або його представнику, не пізніше 10 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата починаючи з травня 2015 року.

За умовами договору Орендодавцем за Договором є Громадянин України ОСОБА_4 .

Згідно з п. 9.5. Договору уповноваженими представниками від імені «Орендодавця» є Пархоменко С.І.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів, зокрема довіреності на право ОСОБА_6 отримувати грошові кошти від Орендаря за Договором. Більше того в самому договорі право представлення Орендодавця перед Орендарем гр. ОСОБА_6 в частині отримання орендної плати, враховуючи розмір орендної плати вказаний в договорі визначався сторонами на 1 000,00 грн.

Таким чином, розписки є неналежним доказом отримання відповідачем орендної плати в сумі, заявленій позивачем, а твердження позивача про те, що ці розписки підтверджують отримання саме ОСОБА_4 саме орендної плати за Договором оренди є припущенням, яке не допускається при доказуванні.

Зокрема, в розписках не вказано, на підставі яких документів особа, яка не є стороною Договору оренди отримує грошові кошти (отримувачем вказано ОСОБА_6 , який не має статусу учасника справи, сторони договору чи додаткової угоди, уповноваженої особи відповідача).

Недоведеною також є обставина отримання відповідачем коштів в зазначеному позивачем розмірі від здачі в оренду житлового приміщення і з тих підстав, що жодних доказів передачі ОСОБА_6 ОСОБА_4 грошових коштів матеріали справи не містять.

Розписки є взаємно суперечливими за своїм змістом, грошові кошти в різних сумах одночасно отримувалися і за Договором найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року і за додатковими угодами (без дати їх укладання). Реквізити правочинів (договору, угод) вказані в розписках не є унікальними, а саме походження розписок не зрозуміле.

Зі слів сторони позивача копії розписок отримано від орендаря - ТОВ «Міжнародна компанія Гапоненко Роман і партнери», проте копії розписок не завірені належним чином вказаною юридичною особою (орендарем). Зокрема, на кожному з долучених до справи аркушів вказується по дві копії розписок (по суті два окремих письмових докази, кожний з яких має бути завірений належним чином, в т.ч. особою, яка їх надала на вимогу позивача). Однак, завірені лише розписки нижнього ряду і то особою, яка не має прямого відношення до сторін Договору оренди. Письмові докази (розписки) позивач надав разом з позовом до того, як у справу вступили його представники. Таким чином, у справі є письмові докази у вигляді розписок, походження яких не зрозуміле, а їх зміст не містить інформацію щодо предмету доказування.

Слід зазначити, що орендар за Договором оренди - юридична особа (суб`єкт господарювання) .

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Актами цивільного законодавства чітко регламентовано порядок оформлення готівкових розрахунків/розрахунків готівкою між суб`єктами господарювання (юридичними особами) та фізичними особами. А оскільки в Договорі оренди передбачено також готівкову форму розрахунків між юридичною особою-Орендарем та фізичною особою-Орендодавцем, то для сторін договору дотримання приписів законодавства в частині здійснення готівкових операцій є обов`язковим.

Крім того, як стверджує позивач, розрахунки за Договором оренди проводилися в готівковій формі.

Документом, який застосовується до оформлення видачі готівки підприємствами (юридичними особами незалежно від організаційно-правої форми та форми власності) - є видатковий касовий ордер, що є первинним документом, або видатковими відомостями. Саме ці первинні документи є тими письмовими доказами якими орендар за Договором оренди міг підтвердити факт оплати готівкових коштів фізичній особі - орендодавцю, однак, вказані письмові докази до суду не надавалися.

Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

З огляду на вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, перевіривши пеірод оренди спірного нерухомого майна, дослідивши питання щодо дійсного розміру отриманої відповідачем орендної плати за вказаний перід часу, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності на належність і допустимість, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 11, 12, 13, 76-81,82, 141, 263, 265, 354, 355 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 26.06.2023.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон