Справа № 487/8111/21
Провадження № 2/487/416/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 року м.Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва в складі

головуючого судді - Притуляк І.О.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Онищенко Л.В.,

представника відповідача - адвоката Чуб Т.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2021 року представник позивача адвокат Онищенко Л.Б. звернулася до суду з позовом яким просила визнати транспортні засоби «Daewoo Matiz», 2011 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю сторін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості спільного майна, а саме транспортного засобу «Daewoo Matiz», 2011 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 46091 грн. та транспортного засобу «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 99035 грн..

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначила, що з 11.08.2001 року ОСОБА_1 перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26.11.2013 року за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва.

В період шлюбу, за спільні кошти сторонами було придбано транспортні засоби «Daewoo Matiz», 2011 року випуску та «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Вказані транспортні засоби, відповідачкою, після розірвання шлюбу, без згоди позивача, було реалізовано 15.02.2018 року та 28.01.2016 року.

З урахування вказаних обставин, посилаючись на положення ст.ст.69-72 СК України, 372 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості зазначених транспортних засобів, розмір якої ними визначено на момент звернення до суду - 27.09.2021 року, з урахуванням даних щодо вартості аналогічних транспортних засобів, що містяться на майданчику для продажу автомобілів "AutoRia", а саме: транспортного засобу «Daewoo Matiz», 2011 року випуску - 3475 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 92182,02 грн., та транспортного засобу «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску 7466,67 долларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 198069,76 грн.

Ухвалою від 23.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

24.11.2021 року, позивачем в порядку ст.185 ЦПК України було подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 02.12.2021 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

14.01.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Рехлецький Р.В.. надав до суду відзив, яким у задоволенні позову просив відмовити.

Наголосив на тому, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що спірні транспортні засоби було придбано ним та ОСОБА_2 за спільні грошові кошти.

Також зазначив, що до позову не долучено доказів, які б підтверджували реальну вартість зазначених транспортних засобів станом на час розгляду справи судом.

Просив врахувати, що транспортний засіб «Daewoo Matiz», 2011 року випуску, було відчужено відповідачкою, відповідно до Договору купівлі-продажу, за 59801 грн..

Одночасно просив застосувати до вимог ОСОБА_1 строк позовної давності, обчислюючи його з моменту реалізації ОСОБА_2 транспортних засобів, а саме з 10.01.2018 року та 28.01.2016 року, вказавши, що позивачу було достеменно відомо про відчуження автомобілів, оскільки вони вибули з його володіння.

Наголосив на тому, що вказаний позов ОСОБА_1 було подано лише після того як відповідач звернулася до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовом про поділ автомобіля «Chevrolet Lacetti NF 35» ( №487/5603/20).

31.01.2022 року представник позивача - адвокат Онищенко Л.В. надала до суду відповідь на відзив, у якій, посилаючись на Правовий висновок Верховного Суду, виладений у Постанові від 12.01.2022 року по справі №646/7463/16-ц, зазначила, що положеннями ст.ст.60, 70 СК України та ст.268 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, а отже ні дружина ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Таким чином, тягар доведення по даній справі, покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у даному випадку на відповідачку, яка не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували належність спірних транспортних засобів до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .

Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності, вказала, що до початку судового розгляду у справі №487/5603/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та його поділ, позивачу не було відомо про факт реализації ОСОБА_2 спірних транспортних засобів, оскільки вони не спілкувалися, а тому він правомірно вважав, що транспортні засоби з його користування не вибували.

Враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, зазначала, що строк позовної давності має обраховуватися не з моменту розірвання шлюбу між сторонами, а з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав на частку у спільному майні подружжя, а саме з липня 2021 року, з моменту отримання, при розгляді справи № №487/5603/20, даних від ГСЦ ГМСЦ МВС у Миколаївській області, про відчуження ОСОБА_2 спірних транспортних засобів.

Ухвалою суду від 17.01.2023 року за клопотанням представника позивача - адвоката Онищенко Л.В. було призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу. Провадження по справі зупинено.

18.05.2023 року до суду надійшов Висновок судової автотоварознавчо експертизи №23-731 від 27.04.2023 року.

Ухвалою суду від 29.05.2023 року провадження по справі було поновлено.

23.09.2023 року представник позивача - адвокат Онищенко Л.В. подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої, з урахуванням Висновку судової автотоварознавчо експертизи №23-731 від 27.04.2023 року, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості спільного майна, а саме транспортного засобу «Daewoo Matiz», 2011 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 37050 грн. та транспортного засобу «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 89410 грн.

Стянути з відповідачки судові витрати у розмірі 1451,26 грн..

Ухвалою суду від 13.09.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, з урахуванням фактичних обставин та наданих ними доказів.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чуб Т.В., у задоволенні позову просила відмовити. В обгрунтування заперечень зазначила, що спірні транспортні засоби є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбані нею, після припинення подружніх стосунків з ОСОБА_1 , які відповідно до рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.11.2013 року постановленого у справі про розірвання шлюбу між сторонами, були припинені з січня 2011 року. Доказів на підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства з відповідачкою, до моменту фактичного розірвання шлюбу, ОСОБА_1 не надано.

Разом з тим, підтримала заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Рехлецького Р.В. про застосування до заявленої ОСОБА_1 вимоги строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно, належним чином.

З відома представника відповідача, розгляд справи було проведено за відсутності ОСОБА_2 .

Суд, вислухавши пояснення позивача, його предлставника, представника відповідача, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення положень статті 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воли були набуті.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що 11.08.2001 року, сторони уклали шлюб, який було розірвано за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.11.2013 року.

Рішенням суду встановлено, факт припинення спільного проживання та ведення спільного господарства між подружжям ОСОБА_3 з січня 2011 року.

Відповідно до Інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській спірні транспортні засоби було придбано ОСОБА_2 10.08.2011 року - «Daewoo Matiz», 2011 року випуску, та 18.02.2011 року - «Wolkswagen Caddy», 2008 року випуску.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає не доведеним, той факт, що спірні транспортні засоби мають статус спільного майна подружжя ОСОБА_3 і підлягають поділу в порядку ст.ст.69,70 СК України.

Твердження позивача, висловлені ним у судовому засідання стосовно того, що з відповідачкою вони проживали однією сім`єю до травня 2014 року, під час розгляду справи свого підтвердження не знайшли.

Так, відповідно до положень ч.3 ст..61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як зазначив у п.11 своєї Постанови Верховний Суд України, саме у рішенні суду про розірвання шлюбу, відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, має бути зазначено час та причини фактичного припинення шлюбу. А отже час припинення спільного проживання та ведення спільного господарства є предметом доказування саме при розгляді справи про розірвання шлюбу.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши надані сторонами докази, та надавши їм оцінку виходячи з викладених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з січня 2011 року по травень 2014 року, вони проживали однією сім`єю, вели спільний побут, як і того, що відповідачкою ОСОБА_2 спірні транспортні засоби було придбано за спільні кошти подружжя.

За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оскільки у задоволені позову відмовляється за недоведеністю, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, судом по суті не вирішується.

За приписами ч.1, п.2 ч.2 ст.140 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач : ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4

Повне судове рішення складено 22.12.2023.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк