Справа № 464/6105/21 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/751/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м.Львів

Справа № 464/6105/21

Провадження № 22ц/811/751/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на рішення Сихівського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 2 лютого 2023 року у складі судді Мички Б.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Головного управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, з участю третіх осіб: старшого слідчого ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області капітана поліції Рокошевського А.М., ВП №1 Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю посадової особи,-

встановив:

19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 4 грудня 2018 року сталася ДТП за участю автомобіля «Субару Форестер», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автопоїзда у складі сідлового тягача «Даф» та напівпричепа «Джанміл». Внаслідок ДТП водій автомобіля «Субару Форестер» загинув на місці події. Зазначає, що вона (позивач) є власником цього автомобіля. Зазначений автомобіль визнано речовим доказом в межах досудового розслідування №0000631 та передано його на зберігання на автостоянку Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, що разташована за адресою: м. Радехів, вул. Львівська, 9. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2018 року на вказаний автомобіль накладено арешт. Постановою слідчого ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області Рокошевського А.М. від 31 січня 2019 року закрито кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 17 травня 2021 року арешт на автомобіль скасовано. Вказує, що нею (позивачем) вживались заходи щодо повернення вказаного автомобіля, однак згідно листом №4282/62/01/11 від 7 липня 2021 року повідомлено, що автомобіль «Субару Форестер», як речовий доказ, на зберігання не передавався. Зазначає, що 13 травня 2022 року їй ( ОСОБА_1 ) повернуто транспортний засіб, однак у зв`язку із його неналежним зберіганням він пошкоджений (розукомплектований). Внаслідок зазначеного їй (позивачу) завдано майнову шкоду у розмірі 25 797,48 грн. У зв`язку з пошкодження автомобіля вона ( ОСОБА_1 ) зазнала душевних страждань та переживань. Просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її ( ОСОБА_1 ) користь 25 797,48 грн. майнової шкоди, 20 000 грн. відшкодування моральної шкоди, 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 3 500 грн. витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, та судовий збір.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 2 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 25 797,48 грн. майнової шкоди, 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 3 500 грн. витрат пов`язаних із проведенням екеспертиз. Вирішено питання судових витрат. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржує Державна казначейська служба України. Вважає рішення суду в частині задоволення позовних вимог незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу на позицію Верховного Суду, сформовану у постановах від 29 серпня 2018 року у справі №686/161661/16-ц, від 4 липня 2018 року у справі №461/2328/17, від 22 березня 2018 року у справі №638/13100/14-ц, від 23 січня 2019 року у справі №308/1990/16-ц, де зазначено про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової особи державного органу (заподіювача шкоди). Вказує, що позивачем не надано доказів протиправності (неправомірності) дій старшого слідчого ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області капітана поліції Рокошевського А.М., що призвело до пошкоджень належного ОСОБА_1 автомобіля. Вважає, що у випадку завдання старшим слідчим ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області капітаном поліції Рокошевським А.М. майнової шкоди позивачу, саме він в порядку ст.ст. 1162, 1172 ЦК України має відшкодовувати таку шкоду. Вважає, що судові витрати стягнуто непропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 2 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

26 травня 2023 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. ст. 1166,1167 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із ч. 6 цієї статті шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Шкода відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/9789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

СУ ГУНП у Львівській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000631 4 грудня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Встановлено, що 4 грудня 2018 року сталася ДТП за участю авмтомобіля «Субару Форестер», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автопоїзда у складі сідлового тягача «Даф» та напівпричепа «Джанміл». У цій ДТП водій автомобіля «Субару Форестер» від отриманих травм загинув на місці події.

Власником автомобіля марки «Субару Форестер», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 .

У зв`язку із досудовим розслідуванням №0000631 автомобіль позивача визнано речовим доказом та передано на зберігання на автостоянку Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, що разташована за адресою: м. Радехів, вул. Львівська, 9.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2018 року на вказаний автомобіль накладено арешт.

Постановою слідчого ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області Рокошевського А.М. від 31 січня 2019 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2021 року арешт автомобіля скасовано.

Позивачем вживалися заходи для повернення автомобіля.

З відповіді Відділення поліції №1 Червоноградського РВ поліції ГУ НП у Львівській області №4282/62/01/11 від 7 липня 2021 року вбачається, що автомобіль «Субару Форестер» як речовий доказ на зберігання у зазначений відділ не передавався.

У листі слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області від 27 травня 2021 року зазначено, що для отримання автомобіля «Субару Форестер», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачу необхідно звернутися у ВП №2 Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області.

Листом Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 7 липня 2021 року повідомлено, що в період з 4 грудня 2018 року по 7 липня 2021 року автомобіль, який вилучений органами попереднього слідства і дізнання, як речовий доказ на зберігання не передавався.

13 травня 2022 року слідчий Рокошевський А.М. повернув позивачу залишки транспортного засобу. Під час повернення в автомобілі виявлено невідповідність технічного стану речового доказу на момент його повернення та на момент вилучення слідчим.

Відповідно до висновку №344/22 судової автотоварознавчої експертизи від 14 червня 2022 року вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 внаслідок розукомплектування автомобіля через неналежне його зберігання на дату повернення власнику становить 25 797, 48 грн.

Згідно із ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 169 цього Кодексу тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 КПК України; у разі скасування арешту; за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Встановлено, що дії (бездіяльність) органу досудового розслідування щодо незабезпечення належного збереження тимчасово вилученого майна свідчить про невиконання відповідачем ГУНП у Львівській області покладеного на цей орган законом обов`язку щодо забезпечення схоронності тимчасово вилученого майна, що призвело до негативних наслідків, які зазначила позивач, пов`язаних із пошкодженням її автомобіля.

Позивачем надано суду докази спричинення їй майнової шкоди у зв`язку із знищенням (пошкодженням) транспортного засобу за неналежного зберігання такого.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Представником позивача заявлено про відшкодування 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача.

Відповідно до договору про надання правничої допомоги №23/03 від 23 березня 2021 року адвокатське об`єднання «Форсеті» в особі голови Лопушанського І.Б. та Плесак М.І. укладено договір про надання правової допомоги. Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №23/03 від 23 березня 2021 року ОСОБА_1 і АО «Форсеті» уклали додаткову угоду №1 про те, що у зв`язку із значним обсягом наданих послуг і виконаних робіт, сторони дійшли згоди змінити п.4.1 договору та викласти у такій редакції: «Вартість правничої допомоги у передбаченій п.1.1 справі становить 10000 грн.».

Актом № 1 від 28 жовтня 2022 року підтверджено надання позивачу юридичних послуг у розмірі 10000 грн.

Згідно із ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 280/1765/19 (провадження №К/9901/607/20) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З урахуванням наявних доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що розмір судових витрат є співмірним із ціною позову; позивач понесла витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., які документально підтверджені.

Також позивач понесла витрати у зв`язку з проведенням автотоварознавчої експертизи в розмірі 3 500 грн., що підтверджується договором №2707/21 та договором №0606_А/22 від 6 червня 2022 року, квитанцією №9 від 30 липня 2021, рахунками №1406_А/22 від 14 червня 2022 року, №2707/21 від 27 липня 2021 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів та встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги, та не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і не переглядається.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 2 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ______________ Мікуш Ю.Р. _________________ Р.В. Савуляк