Єдиний унікальний номер справи 229/5058/21
Номер провадження № 2/229/286/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лебеженка В.О.

за участю

секретаря судового засідання Слободкіної Т.І.

відповідачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа», про визнання недійсним правочин договору приєднання "Про надання послуг з теплопостачання на опалений період 2020р.-2021р." укладений між ОСОБА_1 та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа»,-

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2021 року позивач звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за теплову енергію.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року у справі було відкрито провадження за правилами позовного провадження в спрощеному порядку та призначено справу до судового засідання.

22.11.2021 року від відповідача до Дружківського міського суду Донецької області надійшла зустрічна позовна заява, про визнання договору приєднання № 11 незаконним.

23 листопада 2021 року від відповідача до Дружківського міського суду Донецької області надійшов відзив на позивну заяву та заява про розгляд справи в порядку загального провадження.

13.12.2021 року від відповідача до Дружківського міського суду Донецької області надійшла зустрічна позовна заява про збільшення позовних вимог. В якому просить визнати недійсним правочин договору приєднання "Про надання послуг з теплопостачання на опалений період 2020р.-2021р." укладений між ОСОБА_1 та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа».

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 01 лютого 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, розгляд справи було призначено за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою суду від 11.12.2023 року позовну заяву ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію було залишено без розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав свою зустрічну позовну заяву та наполягав в її задоволенні, з позовною заявою позивача не згоден.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає з серпня 2020 року, послуг за теплову енергію не отримує, на даний час проживає за адресою АДРЕСА_2 , з позовною заявою позивача не згодна.

Суд, вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст . 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем було розроблено договір у відповідності до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Інформація про розміщення тексту договору на офіційному сайті ОКП «Донецьктеплокомуненерго» hpp://kpdtke.com.ua, опублікована в газеті «Урядовий кур`єр» та Дружківський робочий, на інформаційному стенді в абонентському відділі та пунктах прийому виробничої одиниці за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .

Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води Обласним комунальним підприємством «Доецьктеплокомуненерго», укладався між ОКП «Доецьктеплокомуненерго», що є виробником послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для населення в розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», в особі директора ВО ОКП «Доецьктеплокомуненерго» та особою (власником, співвласником, наймачем, орендарем, користувачем, балансоутримувачем будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ОКП «Доецьктеплокомуненерго» і в яких послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню надаються виробничими одиницями ОКП «Доецьктеплокомуненерго». )

Таким чином, відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати спожитих послуг.

Частина 1 статті 6 Закону №2189-VIII встановлює, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Частина 2 статті 6 Закону №2189-VIII передбачає, що виконавцями послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Пункт 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Також відповідно до ст. 630 ЦК України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Також, згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Також відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Так, відповідно до згаданих вимог закону виконавець зобов`язаний підготувати для кожного із споживачів індивідуальний договір (фактично договір приєднання) на основі типового договору та надіслати примірник такого договору споживачу для підписання. Споживач же зобов`язаний такий договір (на основі типового, який відповідає умовам типового та вимогам закону) підписати. Все таки законодавець надає певну свободу вибору для споживача з метою захисту його прав та інтересів надаючи споживачеві можливість не погоджуватися із надісланим договором, у випадку якщо такий не відповідає умовам типового. Надає можливість подавати свої заперечення, зауваження, тощо з цього приводу. Для цього споживачу надано місячний термін з дня внесення проекту договору. Крім цього, слід вважати, що будь-які претензії з приводу неотримання послуги, отримання послуг неналежної якості, не у повній мірі, тощо можуть бути подані відповідно до норм закону лише в межах укладеного договору, який знову ж повинен відповідати умовам типового.

Отримання ж пропозиції укласти договір (його проекту); ненадання жодних заперечень з приводу отриманого проекту договору у визначений законом строк; обов`язок споживача щодо укладення договору на основі типового; відсутність претензій, заперечень з приводу отримання послуг з теплопостачання, - відповідно до вказаних вище вимог закону, зокрема, ст. 642 ЦК України, слід вважати бездіяльністю, що свідчить про бажання та прийняття пропозиції укласти договір. Та вказане слід вважати виникненням між сторонами фактичних договірних стосунків на основі умов типового договору про надання послуг з централізованого опалення (теплопостачання) зі всіма наслідками договірних стосунків між сторонами, про які йшлося у вказаних нормах закону та йдеться в умовах надісланого договору на основі типового.

Позивач у позові зазначив, що за весь період, який підлягає стягненню, боржник на адресу позивача з письмовими заявами, щодо укладання договору у письмовій формі або заявами з незгодою з деякими пунктами договору не звертався.

Однак відповідач ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві зазначив, що звертався на адресу позивача щодо зазначеного договору та отримав договір приєднання. Але доказів того що він звертався на адресу позивача не надав.

Крім того, відповідно до пункту 39 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1198 споживач має право, зокрема, вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а сааме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідач ОСОБА_1 , звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору, посилається на те що договір приєднання неналежно оформлений, не має умов, не ким не підписаний та не встановлена відповідальність особи, зазначений договір він не заключав та інші договори по теплопостачанню з порушенням прав споживача відмовляється заключати.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Цим самим Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 , пред`явивши зустрічний позов про визнання недійсним правочин договору з підстав, передбачених ст.ст. 638, 640, 901 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не наддавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях позивача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку позивача дій, спрямованих на примушення відповідача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних відповідачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку позивача, що призвели до укладення відповідачем договору.

Судом встановлено, що умови договору позивачем були виконані належним чином.

Аналізуючи оспорюваний договір, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, щодо незгоди з даним договором відповідач не звертався, вчинивши дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Оскільки обставини, наведені відповідачем ОСОБА_1 для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог, оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину.

Відповідачем ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку позивача, що вплинуло на його волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2,4,5,10-13,76-81,89,263-265,268,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа», про визнання недійсним правочин договору приєднання "Про надання послуг з теплопостачання на опалений період 2020р.-2021р." укладений між ОСОБА_1 та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 22 грудня 2023 року.

Суддя: В.О. Лебеженко