печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судових засідань - Солонухи Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засідання у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до банку, у якому просила визнати недійсним кредитний договір, укладений нею з АТ КБ «ПриватБанк», у частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що з відповідачем було укладено договір, згідно з яким позивач отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, тепер заборгованість за яким банком нарахована позивач не погоджується. Позивач вказала, що підписувала заяву-анкету, але не була ознайомлена із Правилами і Умовами надання банківських послуг, не отримувала від банку Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифів, що у сукупності із заявою, довідкою про умови кредитування свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами. А сам факт підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Довідки про умови кредитування не свідчить про беззаперечне ознайомлення клієнта з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Позивач стверджує, що під час підписання анкети-заяви Банк ні з якими Умовами та правилами її не ознайомлював. Всупереч ст.ст. 9, 11 Закону України «Про споживче кредитування» не надав їй інформацію, необхідну для порівняння різних позицій кредитодавця, з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, у тому числі з врахуванням обрання певного типу кредиту, що підтверджується відсутністю її підпису під Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також у паспорті споживчого кредиту, який їй ніхто не надавав. Банк нараховує одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору, що заборонено законодавством. Крім того, Банк самостійно встановлював та змінював розмір кредитного ліміту.

Відповідач у письмових поясненях вказав, що позивач визнає, що на підставі оформленої у письмовому вигляді і підписаної власноруч анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вона отримала кредитні кошти. Підписавши анкету-заяву, позивач підтвердила свою згоду на те, що ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були їй надані у письмовому вигляді, а також взяла на себе зобов`язання виконувати такі вимоги, регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

06.04.2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

12.06.2023 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, вона зобов`язалася виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Шляхом підписання заяви - анкети клієнт підтверджує:

- що банк надає клієнту в письмовій формі та в повному обсязі інформацію передбачену законодавством, що захищає право споживачів;

- клієнта перед укладанням договору ознайомлена з інформацією, визначеною паспортом споживчого кредиту, необхідною для отримання кредиту на сприятливих умовах для клієнта умовах;

- з договором, правилами, інформаційним листом, тарифами банку, що розміщенні на офіційному сайті банку, ознайомлений і згодний, а також зобов`язується їх належно виконувати;

- отримав свій примірник заяви, інформаційний листок та іншу документацію, на розсуд банку, яка необхідна клієнту для користування банківськими послугами.

Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням анкети-заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів.

Позивач не заперечувала, що вона користувалася кредитними коштами, наданими банком.

Згідно з частинами першою, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У статті 640 Цивільного кодексу України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.

Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.

Відповідно до частин першої, другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України ).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 Цивільного кодексу України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору вимоги статті 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу за зустрічним позовом. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору, про що свідчить укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості 18 вересня 2012 року, звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним у частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, свідчать про те, що позичальником схвалені умови кредитного договору та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного договору. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Правові висновки щодо одночасного стягнення штрафу та пені, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що не була ознайомлена з Умовами та Правила надання банківських послуг і Тарифів кредиту, однак з дати подання анкети-заяви протягом дії вказаного кредитного договору не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Крім того, на підтвердження викладених обставин, на яких ґрунтуються вимоги позову, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що АТ КБ «Приватбанк» нараховує одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору та самостійно встановлює та змінює розмір відсотків та кредитного ліміту.

Враховуючи викладене, відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору у частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, заявлені вимоги, а також те, що в даному випадку позивач не довів обставин та підстав, за яких суд може визнати кредитний договір частково недійсним, слід дійти висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-16, 207, 626, 627, 638, 640, 1055 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 289, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В.Остапчук