УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 209/5720/23

провадження № 61-17390ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Лавринович Оксана Володимирівна, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна.

Разом із позовом було подано заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер - :01:002:0057, розташовану за зазначеною адресою до набрання чинності рішенням у справі та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо вказаного майна.

Заяву обґрунтовував тим, що зазначений будинок із земельною ділянкою було придбано ним разом із дружиною - ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя, однак без його відома договір було оформлено на рідну тітку дружини - ОСОБА_1 . Вказував, що існує реальна загроза створення перешкод виконання рішення суду з боку відповідача у випадку задоволення позовних вимог, оскільки невжиття відповідних заходів надасть можливість відповідачу розпоряджатися на власний розсуд неправомірно отриманим майном без його відома до прийняття судом рішення у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, заяву задовлено.

Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером - :01:002:0057, розташовану за вказаною адресою. До набрання чинності рішенням у справі заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо зазначеного майна.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із співмірності виду забезпечення позову

із заявленими позовними вимогами та вважав обґрунтованими вимоги щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідачки, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

04 грудня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Лавринович О. В., через засоби поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2023 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи заяву ОСОБА_2 , не прийняли до уваги, що останнім не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 має намір уникнути виконання рішення суду або вживає заходи щодо відчуження спірного майна. Також, на час звернення до суду позивачем не надано доказів наявності у нього майнових прав на спірний будинок та земельну ділянку, які не визнавались чи оспорювались відповідачем або наявність між сторонами невиконаних зобов`язань за якими вони відповідають належним їм на праві власності майном, а вжиті судом заходи забезпечення позову є фактично обмеженням власника у здійсненні його прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав

та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем

на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом позову є нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з кадастровим номером - :01:002:0057, розташована за вказаною адресою, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2022 року.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 , вказував на те, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 , тому безпідставно перебувають у власності ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вивчивши матеріали справи та подану заяву про забезпечення позову, правильно посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі у разі його задоволення, а спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та відповідає вимогам закону.

Верховний Суд в питанні оцінки співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких для сторони як позивача, так і власника майна, наголошує, що накладення такого арешту не є обтяжливим для власника майна.

Враховуючи, що з приводу підставності отримання права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно існує спір, Верховний Суд дійшов переконання, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне належне ОСОБА_1 майно є виправданим.

Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а зводяться до незгоди заявниці із застосованими заходами забезпечення позову та власного тлумачення норм цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Лавринович Оксана Володимирівна, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко