Справа № 159/664/23
Провадження № 2/159/420/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.,

із участю секретаря судового засідання Панечко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся із позовом про визнання батька ОСОБА_4 та, брата ОСОБА_5 такими, що втратили користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст.72 ЖК України, оскільки вони понад 20 років в ній не проживають.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , позовні вимоги не визнав, вказав, що у спірній квартирі він не проживає з лютого 1999р.. У нього з позивачем була усна домовленість, що оскільки квартира складається з однієї кімнати то він не буде донці заважати в ній проживати. Так він з метою виконання домовленості переїхав проживати до дружини, яка має у особистій власності власне житло. Після чого, позивач поміняла замки у квартирі та не пускає його туди. Дозволяє тільки приходити у гості. Його дружина страждає на сахарний діабет, вона лежача хвора, і потребує стороннього догляду тому він вимушений перебувати з нею поруч і там проживати, доглядати. Якщо дружина раптом помре, він залишиться безхатнім, оскільки квартира де проживає дружина не є їх спільно нажитим майном. За таких підстав він не втратив інтерес до спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, вказав, що у спірній квартирі він не проживає з моменту свого одруження. У нього з позивачем була усна домовленість, що оскільки квартира складається з однієї кімнати то він не буде сестрі заважати в ній проживати. З цією метою він 05.06.1993р. одразу після одруження переїхав проживати до дружини. Наразі він проживає в АДРЕСА_2 . Вказаний будинок належить йому та дружині на праві спільної власності. Позовні вимоги позивача не визнає, оскільки він із сестрою домовлялись спільно приватизувати спірну квартиру. Якщо його визнають втратившим права на проживання, він не зможе реалізувати своє право на приватизацію квартири.

Згідно ч.4 ст.12, ч.1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як зазначено в ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В ст.72 ЖК України вказано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, в принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди мають ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 1 першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та незалежне від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст. 1 першого протоколу до Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до неї, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Про обґрунтованість вищенаведених висновків зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 01.09.2021 р. у цивільній справі № 751/2231/19.

В обґрунтування своїх доводів позивач крім пояснень відповідачів посилається на наступні докази:

З довідки РЖКП вбачається, що квартира складається із 1 кімнати площею 20,7 кв.м.. Особистий рахунок на квартиру відкрито на Відповідача ОСОБА_4 зареєстрований з 1972р. До складу його сім`ї включені відповідач ОСОБА_5 син, зареєстрований з 1990р. та позивач ОСОБА_1 дочка, зареєстрована з 1998р.

В паспорті позивача зазначено, що в спірній квартирі позивач зареєстрована з 27.04.1998р.

Отже враховуючи пояснення сторін суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у державній власності, право на проживання в якій набуто учасниками справи.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як зазначено в ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

З копії письмового підтвердження від імені ОСОБА_6 від 22.01.2022р., ОСОБА_7 від 22.01.2022р., ОСОБА_8 від 22.02.2022р., вбачається, що вони складені фізичною особою без спеціального статусу на видачу офіційного документу уповноваженим органом на складання такого документа. Вказані особи не були викликані позивачем для допиту свідком. За таких умов суд не бере до уваги зазначені підтвердження на підставі ст.78 ЦПК України як недопустимий доказ.

Представником позивача до суду 08.06.2023р. було подано заяву про виклик свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , яка була подана на стадію доповнень, передбачених процедурою ч.1 ст.241 ЦПК України, що є порушенням порядку подання заяви про виклик свідків у строки визначені ч.3 ст.91 ЦПК України. В заяві представник позивача не просить поновити йому процесуальний строк звернення із вказаною заявою, а несвоєчасність подання заяви обґрунтувала правовою необізнаністю позивача. У зв`язку із чим, за наявності заперечень з боку відповідачів про дотримання строків розгляду справи, суд керуючись ч.8 ст.83 ЦПК України заяву про виклик свідків до розгляду не прийняв.

Докази надані відповідачем ОСОБА_4 вказують:

З копії квитанцій вбачається, що він сплачував нараховані комунальні послуги.

З відповіді на адвокатській запит Ковельського МТМО, Огляду лікаря, свідоцтва про одруження та пояснень самого відповідача, які не спростовуються сторонами вбачається, що відповідач ОСОБА_4 одружений на ОСОБА_10 . Відповідач проживає за адресом АДРЕСА_3 разом із дружиною з лютого 1999р., яка страждає на ряд захворювань та потребує стороннього догляду. Іншого житла у власності відповідач не має і наразі він є особою похилого віку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено умов: не проживання відповідачем ОСОБА_4 в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Разом із тим, як зазначає позивач вказана особа перешкоджає їй одноособово приватизувати спірну квартиру, то за такої підстави вона хоче позбавити права на проживання свого батька.

З огляду на вищезазначену сталу позицію ЄСПЛ позбавлення особи права на єдине житло в похилому віці не може мати легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та бути необхідним у демократичному суспільстві та не буде пропорційним у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Що стосується відповідача ОСОБА_5 суд встановив з його пояснень, що він з часу одруження 05.06.1993р. безперервно у вказаній квартирі не проживає, має у власності інше житло в АДРЕСА_2 , де постійно проживає із дружиною, утриманням квартири не займається. Будь-яких причин поважності не проживання у спірній квартирі у нього не має. Єдину підставою своєї реєстрації місця проживання у спірній квартирі пов`язує лише із правом її безкоштовної приватизації. За таких підстав суд дійшов висновку, що відповідач втратив інтерес використовувати спірну квартиру як своє житло.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено умови: не проживання відповідача ОСОБА_5 в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин, що дає суду підстави вважати, про дотримання судом ст. 8 Конвенції позбавлення відповідача житла «згідно з законом», керуючись національним законодавством, а також є пропорційним втручанням, відповідно для захисту інтересів позивача.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.06.2023р.

Головуючий:О. Г. ШИШИЛІН