Справа №522/4681/23-Е
Провадження №2/489/1379/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про зміну формулювання підставі звільнення, стягнення вихідної допомоги

встановив.

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить: змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 із посади інспектора відділу по роботі із заборгованістю з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 6 ст. 36 КЗпП України за відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; зобов`язати ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» видати наказ про зміни наказу від 01.11.2019 № 231-п про звільнення ОСОБА_1 , в якому змінити підстави його звільнення з роботи з п. 1 ст. 36 КЗпП України на п. 6 ст. 36 КЗпП України, тобто на «звільнений із займаної посади відповідно до вимог п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці» та зробити відповідний запис у трудовій книжці; стягнути з відповідача вихідну допомогу. Мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 працював в ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» інспектором у відділі по роботі із заборгованістю, інспектором по роботі із державною виконавчою службою у відділі по роботі із заборгованістю з 28.11.2017 по 01.11.2019. За весь час роботи позивача, заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалася з великими затримками та/або частинами, що в принципі було не сумісно з веденням нормальної життєдіяльності, задоволення мінімальних життєвих потреб і грубо суперечило нормам трудового законодавства. Після поінформування позивача керівництва ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про наміри звільнитися, останні запропонували ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням, тому, що підприємство перебувало у скрутному становищі, але вже виходить з кризи. Такий варіант було запропоновано щоб позивач не відпрацьовував 2 тижні і додатково було обіцяно матеріальну допомогу із накопичених резервних фондів. Поклавшись на чесність вказаних обіцянок відповідача, позивач у своїй заяві на звільнення, від безвихідної ситуації, зазначив фразу «за власним бажанням». Однак, обіцяну матеріальну допомогу позивач так і не отримав.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строки позовної давності. Зазначає, що в позовній заяві зазначено, що «заявник у своїй заяві на звільнення від безвиході зазначив фразу «за власним бажанням», посилаючись на не відпрацювання два тижні», що не відповідає дійсності з огляду на наступне. Як вбачається з заяви про звільнення написаної ОСОБА_1 власноручно, зазначено підставною звільнення «за згодою сторін», що повністю відповідає п. 1 ст. 36 КЗпП України зазначеної в наказі, на підставі якого провадився запис про звільнення у трудовій книжці. У заявника не було об`єктивних підстав вказувати підставою для звільнення п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) замість п. 6 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку зі зміною істотних умов праці). Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що він мав намір звільнитися у зв`язку зі зміною істотних умов праці, а також не вказано які саме істотні умови були змінені. Також, не можуть взятися до уваги твердження позивача про те, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3 ст. 38 КЗпПУ) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Стосовно вимог про стягнення вихідної допомоги, відповідач заперечує з огляду на те, що при звільненні за п. 1 ст. 36 КЗпП України статтею 44 КЗпП не передбачено виплати матеріальної допомоги. Позивача було ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку 01.11.2019, а отже з того дня починається перебіг місячного строку звернення позивача до суду з позовом про зміну підстав звільнення. Строк позовної давності закінчився до введення карантину 12.03.2020 постановою від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19».

Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що доводи відповідача, відображені у відзиві, є безпідставними, оскільки його правова позиція заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства. Відзив не містить обґрунтованого заперечення із посиланням на релевантні докази та норми права щодо наведеним позивачем обставин у позові. Висновки у відзиві не відповідають дійсності, вступають в протиріччя з нормами процесуального і морального права. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. За весь час роботи, йому виплачувалася заробітна плата з великими затримками та/або частинами. Волевиявлення його щодо припинення трудових відносин з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» не було вільним і очевидно не відповідало його внутрішній волі. Він був вимушений звільнитися перебуваючи у складних фінансово-побутових умовах, викликаних саме порушенням відповідачем умов виплати заробітної плати, що полягало у багаторазових їх затримках, а в інших випадках у виплаті сум заробітної плати значно менше належного рівня. Крім того, звільненню позивача сприяли завірення керівництва відповідача щодо виплати вихідної матеріальної допомоги з резервних фондів і відсутність необхідності відпрацьовувати 2 тижні, що дозволило йому невідкладно шукати інше місце роботи. Такого роду пропозиції відповідача були своєрідним психологічним тиском з урахуванням життєвих обставин, в яких він на той момент перебував.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2023, цивільну справу передано за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва за підсудністю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2023, виправлено описку та цивільну справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва за підсудністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2023, поновлено строк для звернення до суду та звільнено позивача від сплати судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2023, цивільну справу прийнято до провадження, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

З трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 28.11.2017 прийнятий на посаду інспектора у роботі відділу по роботі із заборгованістю ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на посаді наказу № 314-к від 27.11.2017. З 01.08.2018 переведений на посаду інспектора по роботі із ДВС групи з позовної роботи відділу по роботі із заборгованістю.

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до директора ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» з заявою про звільнення його з посади з 01.11.2019 за згодою сторін, без відпрацювання.

Наказом № 231-п від 01 листопада 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора по роботі із ДВС групи з позовної роботи відділу по роботі із заборгованістю на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Представник позивача у позовній заяві зазначає, що за весь час роботи позивача, заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалася з великими затримками та/або частинами, що в принципі було не сумісно з веденням нормальної життєдіяльності, задоволення мінімальних життєвих потреб і грубо суперечило нормам трудового законодавства, у зв`язку з чим позивач звільнився.

Згідно відповіді ГУ ДПС у Миколаївській області по громадянину ОСОБА_1 податковим агентом ОКП «МОТЕ» відображено дохід за період IV кварталу 2017 року по січень 2021 року, з якого нарахований дохід складає 244111,60 грн., а виплачений 180345,33 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2022 у справі № 489/6256/21, встановлено, що виплата заробітної плату позивачу здійснювалася із затримкою, але на дату проведення остаточного розрахунку борг перед позивачем на кінець місяця відсутній, що підтверджується розрахунком листом за листопад 2019 року.

Вказаним рішенням суду у задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Микоївоблтеплоенерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.08.2022, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року залишено без змін.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Крім того, пунктом 6 статті КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 4 КЗпП України, визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 36 КЗпП визначає підстави припинення трудового договору якими, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 36, 38 КЗпП України).

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

В той же час, п. 3 ст. 38 КЗпП України, передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, тобто працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У своєму позові позивач просить суд змінити формулювання причин його звільнення з роботи із звільненням із-за порушення вимог законодавства відповідачем, а саме затримки виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" з подальшими змінами та доповненнями, при домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін), договір припиняється в строк визначений сторонами. Анолювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника.

Зі змісту п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, зі змінами, слідує, що при розгляді справ про поновлення на роботі з`ясуванню підлягають підстави проведеного звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), з перевіркою їх на відповідність законові.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення від 31.10.2019 року, сторонами був визначений строк звільнення 01 листопада 2019 року. Наказом № 231-п від 01 листопада 2019 року, ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора по роботі із ДВС групи з позовної роботи відділу по роботі із заборгованістю на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), що свідчить про реалізацію домовленості сторін про припинення трудових відносин за згодою сторін.

Доказів на підтвердження того, що між сторонами була домовленість про написання заяви про звільнення за угодою сторін та додаткової виплати матеріальної допомоги із накопичених резервних фондів на користь позивача, суду не надано.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог, оскільки вони є похідними від позовної вимоги про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, яка не підлягає задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Разом тим, згідно з пунктом 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З 12.03.2020 року постановою Кабінету Міністрів України № 211від 11.03.2020року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хворобиСОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» на всій території України встановлено карантин, який тривав до 01.07.2023.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що з наказом про звільнення №231-п від 01.11.2019 та трудову книжку позивач отримав 01.11.2019, позивачем дані твердження не спростовано. Отже, в силу вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України позивач мав би звернутися до суду з позовом до 01.12.2019 включно.

У вересні 2021 року позивач, через свого представника адвоката Могильди Ю.В., звернувся до суду з позовом та після уточнення позовних вимог остаточно просив стягнути з відповідача 63766,29 грн. заборгованості по заробітній платі та 268,83 грн. індексації.

При цьому, в період того часу, позивач не звертався до суду з позовом про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги.

З дійсним позовом позивач звернувся до суду лише 13 березня 2023 року, не вказуючи причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

З огляду на викладене та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Обласне комунальне підприємство «Микоївоблтеплоенерго», , місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Миколаївська, 5-А.

Повний текст судового рішення складено «14» вересня 2023 року.

Суддя: Н.О. Рум`янцева