ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Харків

справа № 639/3749/22

провадження № 22-ц/818/935/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2023 року ухваленого у складі судді Гаврилюк С.М. ,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням, виселення, в якому просила зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідача з даного домоволодіння; стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.04.2018, зареєстрованому в реєстрі р. № 3-269 , належить на праві власності 24/40 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона і зареєстрована. Син позивача ОСОБА_2 з липня 2022 року разом із своєю громадянською дружиною без дозволу позивача, як власника майна, вселився у вказаний будинок, змінили замки на вхідних дверях та перешкоджають позивачу в доступі до вказаного домоволодіння, користуватися та розпоряджатися ним. У будинку залишилися належні позивачу особисті речі та майно, на неодноразові прохання звільнити домоволодіння, ОСОБА_2 разом із співмешканкою відповідають відмовою . Звернення позивача до правоохоронних органів у зв`язку з порушенням відповідачем її прав, виявилися безрезультатними.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що право на житло є пропорційним, оскільки виселення відповідача ґрунтується на наведених нормах закону, переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - захист права власності на спірне майно позивачів. Отже виселення відповідача із спірного будинку не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 вселився у спірне домоволодіння з дозволу своїх рідних бабці та діда, батьків ОСОБА_1 , які були власниками цього будинку, продовжував у ньому проживати і після того, як Позивачка успадкувала цей будинок після її смерті. Після спадкування Позивачка не заперечувала проти факту його проживання, враховуючи, що Відповідач у спірному будинку проживав у ньому із колишнім власником житла її батьками, які як підтвердилося у судовому засіданні жили однією сім`єю, вели спільне господарство, тобто Відповідач тривалий період (близько 18 років) проживає у ньому, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, на час пред`явлення позову проживав у цьому будинку. Скаржник наголосив, що послідовність дій Позивачки, яка є матір`ю Відповідача, а саме отримання спірного будинку у спадщину (13.04.2018) та пред`явлення позову (22.11.2022) як новим власником про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням, виселення, свідчать про спрямованість дій на позбавлення відповідача житла, і такі дії неможна вважати добросовісними. При прийняті у спадщину спірного будинку, Позивачка, за обставинами справи, не могла не знати про наявне у Відповідача право користування будинком, а також те, що Відповідач, продовжував із 2005 року (протягом останніх 18 років) проживати у будинку, а з червня 2021 року проживає зі своєю сім`єю у тому числі малолітньою дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скаржник зауважив, що позивачкою не доведено жодного належного та допустимого доказу щодо здійснення ним перешкод у користуванні та розпорядженні її майна. Ідеальна частина моєї 1/6 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру складає 7 м2 житлової площі, а тому сам факт наявності у мене права на частку у спільній сумісній власності не може розглядатися у даному випадку, як фактор альтернативності та виправданості втручання у право на житло при вирішення даної справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі та їх представників , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 24/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.04.2018 державним нотаріусом П`ятої ХДНК Волохіною О.В., р. № 3-269, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.04.2018, копією технічного паспорту ( надалі Будинок (а.с.8-11)).

Право власності на вказане спадкове майно позивач набула після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зареєструвала право власності у встановленому законом порядку 13.04.2018.

Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.11.2022, підтверджується, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 16.02.2022 (а.с.26).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 27.07.2001 ( надалі Квартира) , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.11.2022 (а.с.27).

Квартира належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 лютого 1999 року. (а.с.132)

Відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 , їх спільною дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дитиною дружини від першого шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без реєстрації фактично проживають у належному позивачу Будинку .

Із квитанцій вбачається сплата позивачем у січні, лютому, березні 2021 року, у серпні, вересні, грудні 2022 року, комунальних послуг з електропостачання, водопостачання, газопостачання, що нараховувались на адресу: АДРЕСА_1 (а.с.62-65, 68-74).

20.09.2022 позивач звернулась із заявою до директора Комплексу «Харківводопостачання», в якій просила перекрити водопостачання у колодязі по АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що даною послугою не користується, що підтверджується копією заяви (а.с.66).

Згідно копії Акту КП «Харківводоканал» Комплекс «Харківводопостачання» від 23.09.2022, водопостачання по АДРЕСА_1 22.09.2022 відключено (а.с.67).

На підтвердження часткової оплати за комунальні послуги, що нараховувались на адресу: АДРЕСА_1 відповідачем надані наступні копії квитанцій: про сплату 30.12.2022 за вивезення побутових відходів за жовтень 2022 року у розмірі 118,00 грн ОСОБА_11 ; про сплату 30.12.2022 за електроенергію 500,00 грн ОСОБА_2 ; про сплату 30.12.2022 ОСОБА_2 за водопостачання за серпень 2022 року у розмірі 362,00 грн; про сплату 06.09.2022 ОСОБА_1 за електроенергію за серпень 2022 року у розмірі 3000,00 грн (а.с.54-57).

З метою усунення порушення її права користування власністю позивач ОСОБА_1 09.09.2022 зверталась до поліції, що підтверджується копією довідки Відділу поліції № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 20.09.2022, з якої вбачається, що 09.09.2022 до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 з проханням вжити заходи до її сина ОСОБА_2 та його родини, які не впускають її до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована. В телефонній розмові з ОСОБА_2 останній пояснив, що у зв`язку з тим, що замок в домоволодінні зламався, він замінив його на новий; проживанню за вказаною адресою його матері ОСОБА_12 він не заперечує та надасть їй новий ключ від будинку. Подальший розгляду матеріалу припинено (а.с.12).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила є матір`ю ОСОБА_2 . Оскільки крім відповідача вона має ще трьох дітей. Після повернення відповідача з армії між сторонами у справі було досягнута домовленість про його проживання окремо від родини - з дідусем та бабусею, у Будинку, що належав останнім. Після їх смертіҐ, відповідач залишився проживати в Будинку з дозволу матері та вони обговорювали можливість укладання договору довічного утримання. Позивач постійно відвідувала Будинок, оскільки користувалась городом, але фактично проживала в Квартирі. Після одруження відповідача з ОСОБА_8 стосунки між сторонами у справі дуже погіршилися. Син з дружиною замінили замки на хвіртці до будинку і перестали пускати її до нього.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив суду апеляційної інстанції , що не перешкоджав та не перешкоджає матері у користуванні ОСОБА_13 , але дійсно останнім часом втратив можливість нормального спілкування з батьками.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За частиною першою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач ОСОБА_2 вселилився в у спірний будинок в 2005 році з дозволу своїх діда та баби, проживач постіно в будинку в тому числі і після смерті баби та діда, з дозволу нового власника, яка є його матір`ю. Зазначене свідчить про те, що він має тривалий зв`язок з Будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що хоч і відповідач має на праві приватної власності 1/6 квартири за адресою: АДРЕСА_2 ( в якій постіно проживає позивач у справі) , проте частка житлової площі квартири становить 7м2, що не є достатнім для проживання та нормального існування.

Апеляційний суд зазначає, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який проживає в ньому з 2005 року та іншого достатнього житла не має.

В даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення Відповідача який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 02 квітня 2021 року, в справі № 581/810/19.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Надана позивачкою на підтвердження позовних вимог довідка Відділу поліції № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 20.09.2022 не свідчить про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні Будинком та не є достатнім доказом на підтвердження позовних вимог.

Оскільки позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження позову ,апеляційний суд, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги обґрунтованими . Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.05.2023 клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково. Відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2023 року у розмірі 1488,60 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Оскілки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена то з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню 1488,60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2023 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням, виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1488 (одна тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн 60 (шістдесят) коп судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук