Справа № 303/8463/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2023 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у грудні 2022 р.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період із 01.03.2020 р. по 31.10.2022 р. у розмірі 821,26 доларів США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.10.2022 р. складає 30025,27 грн., за кредитним договором № MKZ0AE00000009 від 04.05.2007 р., яка складається із 821,26 доларів США - 3% річних від простроченої суми. Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 04.05.2007 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKZ0AE00000009, відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 15 483,36 доларів США, терміном до 05.05.2014 р. Однак, відповідач не виконала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого за відповідачем значиться прострочена сума заборгованості за тілом у розмірі 10 256,95 доларів США. У зв`язку із зазначеними порушеннями відповідач за період із 01.03.2020 р. по 31.10.2022 р. має заборгованість у розмірі 821,26 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2023 р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не надав суду жодних належних і допустимих доказів того, що він своєчасно повернув заборгованість за кредитним договором, із матеріалів справи факт своєчасного виконання умов укладеного кредитного договору не вбачається, відтак у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у стягненні із відповідача на користь Банку 3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Доводи заперечення зводяться до того, що останній платіж відповідачем здійснено 20.01.2010 р., отже із наступного від цієї дати дня розпочався перебіг строку позовної давності у межах якої позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права і цей строк сплив 21.01.2013 р.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог, із таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд виходив із того, що Банк звернувся до суду за захистом порушеного права з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Крім цього, факт пропуску позивачем строку позовної давності щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у даному кредитному договорі встановлено також і рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.05.2022 р., яке набуло законної сили.

При цьому суд установив, що 04.05.2007 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKZ0AE00000009, відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 11 606,08 доларів США у вигляді не поновлювальної лінії, терміном до 05.05.2014 р. на наступні цілі: купівля автомобіля, а також 3 877,28 доларів США на сплату страхових платежів (а.с.8-10).

Із заяви на видачу готівки № 1 від 08.05.2007 р. і ордеру-розпорядження убачається, що ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 10 998,76 доларів США (а.с.11).

Як видно з позовної заяви, взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № MKZ0AE00000009 від 04.05.2007 р. відповідач ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим, станом на 31.10.2022 р., виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 256,95 доларів США, а отже сума 3% річних із суми тіла кредиту становить 821,26 доларів США (а.с.4-6).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.05.2022 р. у задоволенні позову Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKZ0AE00000009 від 04.05.2007 р. було відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05.01.2023 р. апеляційну скаргу Банку на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30.05.2022 р. визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Із матеріалів справи вбачається, зокрема із розрахунку заборгованості за кредитним договором № MKZ0AE00000009 від 04.05.2007 р., який охоплює період із 08.05.2007 р. по 31.10.2022 р., прострочена сума заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) значиться із 02.06.2009 р., а останній платіж за сплату процентів відповідачем був здійснений 20.01.2010 р. у розмірі 118,75 доларів США.

У свою чергу, відповідач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні вимоги про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

За статтею 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як убачається з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, та право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, визначені ст. 257 ЦПК, не звернув на це уваги.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У спірних правовідносинах встановлено, що відповідачем не усунуто порушення свого грошового зобов`язання перед Банком, а наявність рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 травня 2022 р., яким Банку відмовлено в стягненні заборгованості з відповідача в зв`язку з пропуском строків позовної давності, не звільняє боржника від обов`язку сплатити на вимогу кредитора суми передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Також у матеріалах справи міститься розрахунок 3% річних (а.с.6), який виконаний на основну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 256,95 доларів США у період із 01.03.2020 р. по 31.10.2022 р., що відповідає строкам пред`явлення вимоги передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто Банком не пропущено строк пред`явлення вимоги.

Позиція сторони відповідача, викладена у відзиві на апеляційну скаргу про те, що останній платіж відповідачем здійснено 20.01.2010 р., отже із наступного від цієї дати дня розпочався перебіг строку позовної давності, в межах якої позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права і цей строк сплив 21.01.2013 р., ґрунтується на неправильному розумінні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки стягнення грошових сум на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України відбувається до остаточного усунення позичальником свого грошового зобов`язання перед кредитором, але обмежується трьома роками, які передували зверненню до суду з відповідним позовом.

Таким чином, застосовуючи строк позовної давності у цій справі, суд першої інстанції не врахував, що в силу вимог ч.2 ст. 625 ЦК України Банком не було пропущено строк для звернення до суду з позовом.

Ураховуючи це, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Проаналізувавши зміст судового рішення з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення не відповідно до наведених обставин справи та вимог норм матеріального права, що згідно з приписами ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Таким чином, судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 2481 грн. (а.с.27) та апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн. підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь Банку.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2023 року скасувати.

3.Позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

3.1.Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за період із 01.03.2020 р. по 31.10.2022 р. у розмірі 821,26 доларів США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.10.2022 р. складає 30025 (тридцять тисяч двадцять п`ять) гривень 27 (двадцять сім) копійок за кредитним договором № MKZ0AE00000009 від 04.05.2007 р., 3% річних від простроченої суми

3.2.Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 6202 (шість тисяч двісті дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок у відшкодування судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 26 червня 2023 р.

Судді: