ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4820/23 Справа № 185/5224/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпроський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Халаджи О.В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Керімова-Бандюкова Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дій бездіяльності керівництва Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» по недопущенню позивача до процедури поновлення на роботі, участі постійно діючій комісії з працевлаштування для ознайомлення запропонованими вакансіями на підприємстві разом з представником, скасуванню наказів, та стягнення середньої заробітної плати за час вимущених прогулів та моральної шкоди (суддя першої інстанції Болдирєва У.М)

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Паавлоградвугілля» про визнання дій бездіяльності керівництва Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» по недопущенню позивача до процедури поновлення на роботі, участі постійно діючій комісії з працевлаштування для ознайомлення запропонованими вакансіями на підприємстві разом з представником, скасуванню наказів, та стягнення середньої заробітної плати за час вимущених прогулів та моральної шкоди, в якому просив:

-визнати дії, бездіяльність генерального директора Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» Вороніна С.А. такими що порушують статтю 59 Конституції України, Рішення Коституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, в частині недопущення до роботи постійно діючої комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» позивача разом з представником,

-визнати незаконними та скасувати накази №1413 від 20 травня 2019 року, №1445 від 24 травня 2019 року, № 1472 від 27 травня 2019 року,

-стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з недопущенням до роботи та недопущенням разом з представником до участі в комісії з працевлаштування для ознайомлення з запропонованими вакансіями з 24 квітня 2019 року по 30 серпня 2021 року включно у розмірі 537 583 грн 10 коп,

-стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дій бездіяльності керівництва Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» по недопущенню позивача до процедури поновлення на роботі, участі постійно діючій комісії з працевлаштування для ознайомлення запропонованими вакансіями на підприємстві разом з представником, скасуванню наказів, та стягнення середньої заробітної плати за час вимущених прогулів та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 908 грн.

Із зазначеним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та подали апеляційні скарги.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

16 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вдруге звернувся до апеляційного суду зі скаргою.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційна скарга була повернута у зв`язку із відсутністю підпису заявника.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задоволено частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат по сплаті судового збору змінено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 100 000 (грн, з утриманням усіх необхідних податків та зборів, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 363 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 500 грн.

На вказнану постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.

Також Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» була подана касаційна скарга на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року.

Постановою Верхоавного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залишено без задоволення.

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в частині стягнення моральної шкоди змінено. Визначено відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , у розмірі 40 000 грн.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залишено без змін.

Виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року ( з урахуванням внесених змін) поновлено.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року залишено без задовлення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року залишено без змін.

24 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року в частині незадоволених позовних вимог.

Слід зазначти, що апеляційній та касаційний перегляд здійснювався в частині вимог про стягнення моральної шкоди, в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваній частині, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд не взяв до уваги покази свідків і позивача, що останній неодноразово прохав надати списки запропанованих вакансій йому, в приміщенні ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», але члени комісії умисно перешкоджали і не надавали вказані списки.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не встановив, що недопущення позивача до участі в комісії по працевлаштуванню та подальшого не допущення до роботи, є наслідокм незаконних дій відповідача по обмеженню Конституційного права позивача на правову допомогу та обмеження прав на особистий вибір представника на свій розсуд.

Вказує, що внаслідок не завершення процедури поновлення на роботі та неотримання допуску до роботи, позивач не мав можливості приступити до роботи та виконувати посадові обов`язки.

ОСОБА_1 просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Також просив скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року якою зменшено розмір належного до сплати судового збору до суми 908,00 грн та повернути судовий збір позивачу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводи своєї апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» до судового засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На другому судовому засіданні, після оголошення перерви надав заяву, що ним не було отримано копію апеляційної скарги, просив розгляд справи відкласти. Разом з тим надав до суду відзив на апеляційну скаргу, проте відомостей про її надсилання стороні по справі не надав, тому відзив не може бути врахований при розгляді справи. До того ж а.с. 48, т. 4 містится довідка про отримання ПАТ «ДТЕК» копії апеляційної скарги 08 травня 2023 року. Про час та місце розгляду справи сторона була повідомлена належним чином, що підтверджується представником ПАТ «ДТЕК» у заяві про відкладення розгляду справи, а також матеріалами справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 1137 від 24 квітня 2019 року було скасовано наказ № 184/4к від 11 жовтня 2017 року про звільнення позивача, поновлено позивача на посаді гірника очисного забою 5 розряду дільниці з видобутку вугілля №5 ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з окладом згідно штатного розкладу з 11 жовтня 2017 року. Наказом № 1341 від 08 травня 2019 року «Щодо результатів медичного огляду» позивача не допущено до роботи за професією «гірник очисного забою» у зв`язку з протипоказаннями по професії, наказано постійно діючій комісії підприємства розглянути питання щодо можливості подальшого працевлаштування позивача, наказано зберегти середній заробіток позивачу до моменту вирішення питання щодо подальшого працевлаштування.

На виконання наказу № 1341 від 08 травня 2019 року відповідач неодноразово запрошував позивача до комісії з працевлаштування для ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві. Позивач також неодноразово з`являвся до підприємства, але його не допускали для ознайомлення зі списком вакантних посад разом з представником. При цьому жодних заборон або перешкод для самого позивача для участі у процедурі поновлення на роботі не було.

Таким чином у період з 08 травня 2019 року по 30 серпня 2021 року позивача не було допущено до участі у засіданні комісії з працевлаштування разом з його представником за довіреністю - ОСОБА_2

30 серпня 2021 року позивача було допущено до участі у комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству разом з представником, що на думку позивача та його представника свідчить про визнання відповідачем факту неправомірності своїх дій (бездіяльності) та порушення його прав, визначених статтею 59 Конституції України та Рішенням Конституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій бездіяльності керівництва Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» по недопущенню позивача до процедури поновлення на роботі, участі постійно діючій комісії з працевлаштування для ознайомлення запропонованими вакансіями на підприємстві разом з представником, скасуванню наказів, та стягнення середньої заробітної плати за час вимущених прогулів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач мав реальну можливість пройти процедуру поновлення на роботі одноособово, без участі представника, однак не скористався цією можливістю. Накази № 1413 від 20 травня 2019 року та № 1445 від 24 травня 2019 року «Про обов`язкову явку працівника на засідання комісії» а також наказ № 1472 від 27 травня 2019 року «Про зупинення нарахування середньої заробітної плати» є наслідком свідомо обраної позивачем поведінки, а саме відмови від участі в засіданні постійно діючої комісії з працевлаштування. Також з цих підстав не підлягає задоволенню стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд не погодужється з даним висновком суду першої інстанції.

Як передбачено статтею 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Офіційне тлумачення положення частини першої статті 59 Конституції України міститься у Рішенні Конституційного Суду № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року.

Зокрема Конституційним Судом зроблено висновок про те, що реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини, має загальний характер і стосується не лише підозрюваного або обвинуваченого, а і інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав і законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин. Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а і насамперед спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод громадянина. Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, здійснення представництва в судах та інших органах. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

За змістом статті 64 Конституції України, конституційне право кожного на правову допомогу в жодному випадку не може бути обмежено. Відповідно до Основного Закону України, положення «кожен має право на правову допомогу» є нормою прямої дії і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Таким чином, Конституційним судом визначено, що положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року у справі № 185/8173/17 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Мкртчян С. В., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано незаконним наказ № 184/4к від 11 жовтня 2017 року ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді гірника очисного забою 5 розряду дільниці з видобутку вугілля № 5 ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Стягнуто з ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 155 336, 00 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Наказом ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 1137 від 24 квітня 2019 року було скасовано наказ № 184/4к від 11 жовтня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді гірника очисного забою 5 розряду дільниці з видобутку вугілля № 5 ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з окладом згідно зі штатним розкладом з 11 жовтня 2017 року.

Наказом ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 1341 від 08 травня 2019 року «Щодо результатів медичного огляду» ОСОБА_1 не допущено до роботи за професією «гірник очисного забою» у зв`язку з протипоказаннями по професії, наказано постійно діючій комісії підприємства розглянути питання щодо можливості подальшого працевлаштування позивача, наказано зберегти середній заробіток позивачу до моменту вирішення питання щодо подальшого працевлаштування.

Наказом ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 1413 від 20 травня 2019 року «Про обов`язкову явку працівника на засідання комісії» ОСОБА_1 запрошено з`явитися та прийняти участь у засіданні постійно діючої комісії з працевлаштування 24 травня 2019 року для ознайомлення з вакансіями ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», наказано при неявці ОСОБА_1 на засідання комісії з працевлаштування, без поважних причин, притягнути до дисциплінарної відповідальності і зупинити нарахування середнього заробітку з 25 травня 2019 року.

Наказом ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 1445 від 24 травня 2019 року «Про обов`язкову явку працівника на засідання комісії» наказано ОСОБА_1 з`явитися та прийняти участь у засіданні постійно діючої комісії з працевлаштування, яке відбудеться 31 травня 2019 року для ознайомлення з вакансіями по підприємству. У разі неявки з неповажних причин або відмови ОСОБА_1 приймати участь у засіданні комісії з працевлаштування, розглянути питання про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Наказом ВСП «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 1472 від 27 травня 2019 року «Про зупинення нарахування середньої заробітної плати» ОСОБА_1 зупинено нарахування середньої заробітної плати з 25 травня 2019 року до вирішення питання про працевлаштування.

На виконання наказу № 1341 від 08 травня 2019 року відповідач неодноразово запрошував позивача до комісії з працевлаштування для ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві, в тому числі 14 травня 2019 року, 20 травня 2019 року, 24 травня 2019 року та інші дати. Позивач разом зі своїм представником також неодноразово з`являвся до приміщення відповідача з метою ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві. Проте представника позивача не допускали в приміщення відповідача для одночасного ознайомлення і позивача, і представника позивача зі списком вакантних посад на підприємстві, але жодних заборон або перешкод для пропуску позивача до приміщення комісії з працевлаштування не встановлено. Зазначені обставини визнані обома сторонами та, в силу приписів статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, хоча й відповідають показам свідків та дослідженим відеозаписам, наданими позивачем.

Вказані обставини встановлені у справі № 185/5838/19 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якій рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 07 липня 2020 року, залишеним без постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

У справі № 185/5838/19 встановлено, що ОСОБА_1 була надана можливість пройти на територію підприємства до комісії з працевлаштування та ознайомитися зі списком вакантних посад на підприємстві, проте він відмовлявся.

Таким чином, у період з 08 травня 2019 року по 30 серпня 2021 року позивача не було допущено до участі у засіданні комісії з працевлаштування разом з його представником за довіреністю - ОСОБА_2

30 серпня 2021 року позивача було допущено до участі у комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству разом з представником.

Також слід зазначити, що матеріалами даної справи встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетроввської області від 01 березня 2023 року, яке було змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, яка була змінена постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року було стягнуто на користь позивача моральну шкоду у зв`язку із порушенням його права бути присутнім на засіданні комісїї зі своїм представником у розмірі 40000 грн.

Відповідно до ч.3-5 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з матеріалів справи що у період з травня 2019 року по 30 серпня 2021 року позивач не був допущений до участі у роботі постійної комісії з працевлаштування разом зі своїм представником ОСОБА_2 . При цьому позивач неодноразово звертався до відповідача і наполягав на присутності його представника, який надає йому правову допомогу, при проведенні дій, пов`язаних із працевлаштуванням (переведенням на інше місце роботи).

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наказу № 1341 від 08 травня 2019 року відповідач неодноразово запрошував позивача до комісії з працевлаштування для ознайомлення зі списком вакантних посад на підприємстві, в тому числі 14 травня 2019 року, 20 травня 2019 року, 24 травня 2019 року та 27 травня 2019 року.

В свою чергу, позивач разом зі своїм представником також неодноразово з`являвся до приміщення відповідача з метою ознайомитися зі списком вакантних посад на підприємстві. Проте, представника позивача не допускали в приміщення відповідача для одночасного ознайомлення і позивача, і його представника зі списком вакантних посад на підприємстві, але жодних заборон або перешкод для пропуску позивача до приміщення комісії з працевлаштування не було. Зазначені обставини були визнані обома сторонами.

Також у вказаній справі було достовірно встановлено, що позивачу була надана можливість пройти на територію підприємства до комісії з працевлаштування та ознайомитися зі списком вакантних посад на підприємстві, проте позивач відмовлявся.

Лише 30 серпня 2021 року позивача було допущено до участі у комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству разом з представником.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням допустити його до участі у процедурі поновлення на роботі разом з представником. Згідно наведеної позиції Конституційного Суду, позивач самостійно вирішує, чи потребує він юридичної допомоги у трудових правовідносинах, зокрема при проходженні процедури поновлення на роботі, також позивач самостійно обирає захисника своїх прав у тому числі і з метою попередження можливих порушень чи незаконних обмежень його прав. Право позивача на правову допомогу не може бути обмежене на підставі того, що трудовим законодавством не передбачено обов`язкової участі представника у процедурі поновлення на роботі.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на приписи ст. 235 КЗпП, випадками, коли може мати місце вимушений прогул, є в тому числі:

-затримка виконання рішення про поновлення на роботі;

При цьому, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки, судами було встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання правової допомоги під час ознайомлення з вакантними посадами, апеляційний суд дійшов висновку, що своїми діями, відповідач чинив перешкоди для виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, що в свою чергу призвело до вимущеного прогулу, та втрати заробітку з вини відповідача, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, із скасуванням оскаржуваного рішення в частині відмовлених позовних вимог, а саме, визнанням пероід з 24.04.2019 року по 30.08.2021 року часом пов`язаним з процедурою фактичного поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у сумі 537583,10 грн.

При цьому позовні вимоги про визнання дій та бездіяльності генерального директора ПАТ ДТЕК Павлоградвугілля Вороніна С.А., такими, що порушують Конституцію та рішення Конституційного Суду України, в частині не допуску до постійно діючої комісії з працевлаштування для ознайомлення з вакансіями по підприємству ПАТ ДТЕК Павлоградвугялля позивача разом із представником, задоволенню не підлягають, оскільки визнання неконституційними дій чи бездіяльності посадових осіб підприємств не входить до компетенції загальних судів та не може бути належним способом захисту.

Вимоги про визнання незаконними та скасування наказів №1413 від 20.05.2019 року, №1445 від 24.05.2019 року про обов`язкову явку працівника на засідання комісії не можуть бути задоволенні, осільки самі по собі вимоги цих наказів не є незаконними.

Доводи апеляційної скарги в частині скасування ухвали та визнання неправомірним застосування норми статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі застосування судом п. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», є необгрунтованими, оскільки з даної справи вбачається, що у даному випадку у позивача не було вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Позивач просив визнати наказаконними та стягнути середній заробіток.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР«Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Таким чином, позивачі мають пільги зі сплати судового збору виключно за позовними вимогами, що стосуються стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За іншими позовними вимогами у трудових спорах позивачі від сплати судового збору не звільняються.

Таким чином, ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про скасування наказу, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду, якою позивачу було зменшено судовий збір, оскільки як встановлено, в даній справі позивач не має пільг, які передбачені п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки, матеріалами справи встановлено порушено права позивача на працю та отримання заробітної плати, апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку час вимущеного прогулу з 24.04.2019 року по 30.08.2021 року у розмірі 537583,10 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання дій бездіяльності керівництва Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» по недопущенню позивача до процедури поновлення на роботі, участі постійно діючій комісії з працевлаштування для ознайомлення запропонованими вакансіями на підприємстві разом з представником, скасуванню наказів, та стягнення середньої заробітної плати за час вимущених прогулів задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимущеного прогулу з 24.04.2019 року по 30.08.2021 року у розмірі 537583,10 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8063,74 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 26.06.2023 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи