КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/1247/22 Головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження №22-ц/824/1397/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Прокопенка Павла Сергійовича , який діє в інтересах Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство охорони здоров'я України про відсторонення позивача від роботи, поновлення допуску до роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд визнати протиправним і скасувати наказ відповідача про відсторонення його від роботи, зобов`язати директора КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» поновити ОСОБА_2 на роботі, шляхом допуску його до роботи та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання рішення суду.

Позов обгрунтовував тим, що з 06.09.1994 року він працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги в КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Наказом директора даної медичної установи, Шарко О.М від 01.02.2022 р. за № 17-к, позивача було відсторонено від роботи з 01.02.2022 р. на час відсутності в нього щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. Позивач вважає даний наказ протиправним, оскільки не зобов`язаний вакцинуватися проти COVID-19. Позивач вважає, що наказ про відсторонення від роботи обмежує його права, як працівника щодо повноцінної роботи. 01.02.2022 року позивача ознайомили з наказом від 01.02.2022р. про відсторонення від роботи та вручили його копію.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ № 17-К від 01.02.2022 року, виданий Шарко Оксаною Миколаївною , як генеральним директором Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ».

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 01 лютого 2022 року до часу фактичного виконання цього судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, за виключенням періоду дії зупинення наказу про відсторонення від роботи у зв`язку із введенням військового стану в Україні.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в дохід держави судовий збір в сумі 992 грн 40 коп. В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення, Прокопенко П.С. , діючий в інтересах КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» подав апеляційну скаргу, в якому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував тим, що суд першої інстанції належним чином не встановив (не виокремив) повноваження МОЗ України та санітарних лікарів щодо запровадження обов`язкових щеплень. Вказував, що МОЗ України має право встановлювати обов`язковість щеплення у всіх випадках без прив`язки до загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби. Вважає, що посилання суду першої інстанції на положення ч. 3-4 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" не підлягають застосуванню в даному випадку.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку обставинам справи та прийшов до хибних висновків в частині обов`язку відповідача повідомити позивача про необхідність проходження вакцинації та надання строку для виконання Наказу № 2153. Представник апелянта вважає, що позивач мав самостійно виконати вимоги ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" і Наказу № 2153 та підтвердити таке виконання перед відповідачем, як особою, яка здійснює контроль за виконанням Наказу № 2153, згідно положень пункту 41-6 Постанови № 1236, що свідчить про наявність невірних висновків суду першої інстанції.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказував, що відповідачем було запропоновано позивачу підтвердити факт щеплення або протипоказань, але останній відмовився надати відповідні документи, що було кваліфіковано відповідачем як ухилення від щеплення, оскільки прямої відмови від проходження щеплення позивачем в усній формі сформульовано не було. Вказував, що з огляду на покладений на відповідача обов`язок з контролю за вакцинацією та відстороненням невакцинованих працівників, відповідач зробив фіксацію юридичного факту ухилення позивача від вакцинації (оформив акт). Тому представник апелянта вважає, що суд першої інстанції зробив хибний висновок щодо неналежної фіксації факту ухилення позивача від вакцинації.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував також тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на лікарську таємницю, а саме не розголошувати відомості про вакцинацію є безпідставним, оскільки вважає, що лікарська таємниця не є абсолютною та може обмежуватись у тих випадках коли інтереси суспільства превалюють над інтересами індивіда, наприклад щодо обов`язку позивача підтвердити факт вакцинації (наявності протипоказань) або бути відстороненим від роботи на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб".

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень, який, на момент відсторонення Позивача від роботи не передбачав щеплення від короновірусної хвороби. Відповідачем не надано доказів в підтвердження, що починаючи з дня повідомлення Позивача про обов`язкове профілактичне щеплення від СОVID-19 до моменту відсторонення від роботи, у Позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення та прийняття рішення щодо щеплення.

Також обгрунтовував свої висновки тим, що в оскаржуваному Наказі № 17-к відсутні відомості про те, що позивач відмовився або ухилявся від проходження обов`язкового щеплення у відповідності до порядку такого оформлення, складеному згідно з нормами чинного законодавства. Оскаржуваний Наказ № 17-к містить положення про те, що позивача фактично відсторонено від виконання посадових обов`язків до усунення причин, що зумовили його видачу, а не на період дії карантину. Наказ відповідача від 05 січня 2022 року № 18 «Про вжиття заходів контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 не може слугувати підставою для відсторонення особи від роботи.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача допустити ОСОБА_2 до роботи, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана вимога наразі, є передчасною та не може бути задоволена, оскільки до початку розгляду даного спору судом, відповідач добровільно допустив позивача до виконання його трудових обов`язків.

В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобіганню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 12 цього Закону профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» № 211 від 11.03.2020 на всій території України з 12.03.2020 запроваджено карантин, який згодом неодноразово продовжувався, та на час розгляду справи до 30 червня 2023 року.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 90), Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Наказом Міністерство охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який надалі було доповнено (далі - Перелік № 2153). За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Згідно ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання, інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституцій України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (статті 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку N 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , з 06.09.1994 року був працевлаштований фельдшером в Білоцерківську станцію швидкої і невідкладної медичної допомоги, найменування якої в подальшому було змінено на КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (а.с. 12-14).

Встановлено, що 05.01.2022 року відповідачем КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» було прийнято Наказ № 18 «Про вжиття заходів контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19», який містив перелік пунктів щеплень та масової вакцинації в Київській області, а також роз`яснював права та обов`язки працівників щодо проведення вакцинації та наслідків невакцинації (а.с. 51-53).

Згідно акту № 4 від 17.01.2022 року, підтверджено що фельдшер ОСОБА_2 був ознайомлений із наказом № 18 від 05.01.2022р., але відмовився ставити підпис про ознайомлення із наказом, мотивуючи тим, що категорично проти вакцинації від COVID-19 (а.с. 54).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що згідно статистики більше 19 тисяч людей померло після вакцинації від COVID-19, він неодноразово виїздив на виклики у зв`язку з різким підняттям тиску після здійснення щеплення від COVID-19, та неодноразово спостерігав наслідки щеплення у людей - інсульти. Він єдиний годувальник багатодітної сім'ї, та на ньому лежить тягар забезпечення родини. Тому йому було не достатньо часу для прийняття рішення щодо щеплення від COVID-19.

01.02.2022 року було складено Акт про відмову або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яким засвідчено акт про ухилення ОСОБА_2 , від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с. 55).

Судом встановлено, що 01.02.2022 року генеральним директором КНП КОР «КОЦЕМД МК» Шарко О.М. було винесено Наказ №17-к, згідно якого позивача було відсторонено від роботи з 01.02.2022 р. на час відсутності в нього щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати (а.с.11,56).

Судом встановлено, що перед винесенням наказу генеральний директор комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» не запропонувала позивачу надати письмові пояснення про причини відсутності у нього щеплення проти COVID-19. ОСОБА_2 не викликався до пункту вакцинації і в присутності лікаря пункту вакцинації не складався акт про відмову чи ухилення останнього від проходження вакцинації.

Перед складенням акту про ухилення від вакцинації в приміщенні Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги, яка не є пунктом вакцинації, ОСОБА_2 не було запропоновано пройти відповідне медичне обстеження на предмет наявності протипоказань до проходження вакцинації.

Встановлено, що 24.02.2022 року в.о. генерального директора КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Куц О. видав наказ №382 , яким допустив раніше відсторонених від роботи працівників у зв`язку із введенням військового стану в Україні (а.с. 57).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача допущено до роботи через 24 дні після відсторонення, при цьому на час допуску у позивача також не було щеплення проти COVID-19.

Отже суд апеляційної інстанції, вважає що втручання в трудові права позивача не були пропорційними легітимній меті.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що винесення відповідачем оскаржуваного наказу, лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення і відмову позивача робити щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Колегія суддів вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

В суді апеляційної інстанції позивач повідомив суд, що до моменту винесення оскаржуваного наказу про відсторонення, у вересні 2021 року, позивач хворів COVID-19 коли перебував у відпустці, тобто за шість місяць до моменту відсторонення позивача від роботи. Зазначив також, що аналізу на антитіла до COVID-19 за для перевірки наявності імунітету (антитіла) до коронавірусу не здавав, оскільки такі аналізи не вимагались відповідачем.

Позивач також вказував в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що він є багатодітним батьком, який є єдиним членом сім`ї який отримує дохід задля забезпечення життєдіяльності своєї сім`ї.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від виконання роботи не містить відомостей про його медичний огляд та відібране у позивача лікарем відповідне письмове підтвердження.

Колегія погоджується з поясненнями позивача ОСОБА_2 в тій частині, що, працюючи фельдшером у КНП КОР "КОЦЕМД МК" не створював загроз, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку, з урахуванням того, що позивач вже перехворів COVID-19, у зв`язку з чим сформувався імунітет до коронавірусу, який може захистити від повторного зараження. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав самостійно виконати вимоги ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" і Наказу № 2153 та підтвердити таке виконання перед відповідачем, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження не грунтуються на вимогах закону, а також спростовується наказом про допуск до роботи через 24 дні після відсторонення, при тому, що у позивача було відсутнє щеплення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач правомірно відсторонив позивача від роботи, оскільки останній не виконав вимог чинного законодавства щодо обов`язковості щеплення від COVID-19, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача, враховуючи те, що позивач вже перехворів COVID-19, а також те, що наказ про відсторонення від роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що трудове та майнове право позивача було порушено відповідачем.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокопенка Павла Сергійовича , який діє в інтересах Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «22» червня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник