ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
15 червня 2023 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участю секретаря Омельчук С.А.,
розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу,-
05.08.2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу та визнання права спільної власності.
Ухвалою від 19.08.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, але 31.08.2022 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява з документами на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач та ОСОБА_2 з 24.12.1999 року по 25.05.2022 року перебували в шлюбі.
Іншими співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, які належать до домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року були ОСОБА_5 та її брат ОСОБА_6 , спадкоємцями якого є його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4
Однак, позивач вважає, що під укладеними 29.12.2014 року між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (1/3 частина домоволодіння), ОСОБА_6 (1/6 частина домоволодіння) та ОСОБА_2 (1/2 частина домоволодіння) договорами дарування нерухомого майна зі складу вказаного домоволодіння фактично приховувалось укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які відповідно до наданих нотаріусом роз`яснень за формальних причин не могли бути вчинені у формі, яка б відповідала дійсному волевиявленню сторін договорів так як, з жовтня 2013 року між позивачем, з однієї сторони, та співвласниками вищевказаного домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 існували попередні домовленості щодо оплатного відчуження майна нерухомого майна зі складу зазначеного домоволодіння. Зокрема, зазначені домовленості передбачали передачу позивачу земельних ділянок на території домоволодіння на платній основі після їх приватизації іншими співвласниками домоволодіння, про що свідчить повернута позивачем ОСОБА_5 розписка від 03.10.2013 року.
На підставі вищевикладеного, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.
23.09.2022 року та 28.09.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подав заперечення проти доводів та міркувань викладених у поясненнях третьої особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідно до яких просив в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач ОСОБА_1 та третя особа: ОСОБА_4 не обґрунтували удаваності договору дарування земельної ділянки з метою приховання іншого правочину, не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін, була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, тому відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору удаваним. Воля сторін договору на дарування спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір. На підставі викладеного вважає, що позивачем ОСОБА_1 , третіми особами: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні договори дарування на земельні ділянки є удаваними,що приховують інші угоди договори: міни, купівлі-продажу,тому підстави для задоволення позову відсутні.
Крім цього, обидва вищезазначених договору дарування земельної ділянки від 29.12.2014 року у передбаченому законом порядку не скасовані та не оскаржені, а є діючими, які підтверджують особисту приватну власність відповідача ОСОБА_2 . Позивач по справі ОСОБА_1 заявляючи вимогу про визнання земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на удаваність спірних договорів дарування на земельні ділянки: від 29.12.2014 року: серія НАЕ №762979 зареєстровано в реєстрі за №3239 та серія НАЕ №762978 зареєстровано в реєстрі за №3238,позивач по справі: ОСОБА_1 помилково вважав, що їх (Договори Дарування на земельні ділянки) укладено з метою приховування договорів міни, до яких застосовуються положення про купівлю-продаж, проте він (позивач) не довів факт правочинів (Договорів Дарування земельних ділянок) удаваними, зокрема факт укладення правочинів, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваних правочинах на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочинами, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інші правочини; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваними правочинами, тощо.
Крім цього, зазначив, що сама по собі розписка від 29.12.2014 року, щодо отримання ОСОБА_5 16 213,06 грн. за земельні ділянки пл. 0,0346 га та пл. 0,0218 га суперечить самим договорам дарування, а саме п. 3 договорів дарування земельної ділянки від 29.12.2014 року серія НАЕ: №762979 та №762978 зареєстровано відповідно в реєстрі за: №3239 та №3238 з якого вбачається, що грошова оцінка земельної ділянки: пл. 0,0346 га становить 720,90 грн. та пл. 0,0218 га становить 454,21 грн. Тому, дана розписка не може бути доказом платності вищезазначених договорів дарування від 29.12.2014 року. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити.
26.09.2022 року третьою особою ОСОБА_3 подане пояснення відповідно до якого зазначив, що він як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_6 погоджується з заявленими вимогами позивача. На підставі викладеного просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, розгляд справи проводити без його участі.
28.09.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подав аналогічне заперечення (проти доводів та міркувань викладених у поясненнях третьої особи ОСОБА_4 ). проти доводів та міркувань викладених у поясненнях третьої особи ОСОБА_3 відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач ОСОБА_1 та третя особа: ОСОБА_4 не обґрунтували удаваності договору дарування земельної ділянки з метою приховання іншого правочину, не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін, була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, тому відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору удаваним. Воля сторін договору на дарування спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір. На підставі викладеного вважає, що позивачем ОСОБА_1 , третьою особою: ОСОБА_4 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні договори дарування на земельні ділянки є удаваними,що приховують інші угоди договори: міни, купівлі-продажу,тому підстави для задоволення позову відсутні.
12.10.2022 року третьою особою ОСОБА_5 подане пояснення відповідно до якого зазначила, що погоджується з заявленими вимогами позивача. На підставі викладеного просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, розгляд справи проводити без її участі.
Ухвалою від 01.12.2022 року року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Крім цього, подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судові засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеними оголошеннями на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про їх виклик до суду. Крім цього, в своїх поясненнях зазначили, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримують та просять розгляд справи проводити без їхньої участі.
Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що сторони по справі з 24.12.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, що видано повторно (а.с.9).
Іншими співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, які належать до домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року були ОСОБА_5 та її брат ОСОБА_6 , спадкоємцями якого є його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 .
Крім цього, матеріали справи містять копію розписки датованою теж 29.12.2014 року (день посвідчення договорів) щодо отримання ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 16 213,06 гривень в якості оплати за земельні ділянки пл. 0,0346 га та пл. 0,0218 га по АДРЕСА_1 , що передані нею та її братом ОСОБА_6 ОСОБА_2 за договорами, які посвідчені нотаріусом Сушановою Т.В. та що претензій до ОСОБА_1 не має. (а.с.а.с.45).
25.05.2022 відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду, шлюб між сторонами було розірвано.
Судом також встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду від 22.06.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя було залишено без задоволення. 10.11.2022 зазначене рішення Київським апеляційним судом залишено без змін.(164-166).
Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочинів на укладення договорів дарування земельної ділянки, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин.
При цьому, відповідач в судовому засіданні 29.03.2023 суду зазначила, що не памятає при яких обставинах познайомилась з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки договори були укладені 10 років тому. ОСОБА_5 добровільно подарувала їй земельну ділянку, ніхто її не примушував. А вона, взамін на цей подарунок, подарувала земельну ділянку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , хоча вони дійсно є лише сусідами (а.с.21-22 т.2)
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Зазначені обставини, безпосередньо у судовому засіданні підтвердила суду третя особа по справі ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні 29.03.2023, згідно протоколу судового засідання (а.с.18-32 т.2) суду пояснила, що в 2011 році сусіди продали ОСОБА_10 свою частину будинку, розгляд спору тривав у суді, отримали рішення суду, а ОСОБА_11 мав намір будуватись і йому потрібна була ця земельна ділянка, і тому саме він вирішував усі питання пов`язані із оформлення документів на землю, а його дружину ОСОБА_12 , вперше побачили вже у нотаріуса, коли посвідчувались договори. ОСОБА_11 платив грошові кошти і їй і брату, бо вони потребували такої допомоги, а йому необхідно було будувати будинок на оформленій належним чином земельній ділянці.
Відповідно до Постанови КГС ВС від 3 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20, суд, розглядаючи питання щодо удаваності договору дарування, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках, коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору дарування удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваними правочинами.
З урахуванням вищезазначеної правової позиції, суд звертає увагу, що в даному випадку, сторонами укладених правочинів, якими є ОСОБА_5 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарована) та відповідно ОСОБА_6 (даруватель) і ОСОБА_2 (обдарована) є особи між якими відсутні родинні зв`язки, а тому фактично і відсутній зрозумілий мотив укладання договорів дарування земельних ділянок, що є непрямим, проте доказом удаваності правочинів.
Доводи представника відповідача про те, що дана розписка не є належним доказом у справі, у розумінні статті 77 ЦПК України, не заслуговує на увагу, оскільки розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт отримання коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і ОСОБА_2 була ціна договору.
Крім цього, третя особа ОСОБА_5 надаючи пояснення під час судового розгляду визнала обставину отримання коштів, а тому вказана розписка є належним доказом, що свідчить про укладення саме договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а не договорів дарування.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, встановленим судом у даному випадку, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договорів купівлі-продажу.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи представника відповідача ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку позовної давності суд не бере до уваги, оскільки вважає, що позивач дізнався про порушення свого права лише в травні-червні 2022 року, саме після розірвання шлюбу та залишення без задоволення його позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в результаті чого позивачем було обрано інший спосіб захисту порушеного права, а тому заява відповідача про застосування наслідків спливу строку не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.
Керуючись ст. 4, 10-13, 76-81, 258-265 ЦПК України, ст.. 6, 202, 235, 627,638,655,717 ЦК України, Постанова КГС ВС від 3 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20, суд
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_4 про визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2023.

Суддя Л.М.Ковалевська