Справа № 463/5682/22
Провадження № 2/463/405/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Нора Н.В.

при секретарі Заверуха О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 10.12.2021 року в розмірі 174581, 50 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 69832,60 грн. та 1745,81 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.12.2021року між сторонами укладено договір позики №Л101221-1 на суму 129057,50 грн., що на день укладення договору еквівалентно 4750 доларів США, на строк до 10.05.2022 року, про що відповідач надала власноручно написану розписку. У зазначений строк відповідач коштів не повернула, а тому просить стягнути борг в примусовому порядку.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують та просять задоволити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, була належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 10.12.2021 року між сторонами укладено договір позики №Л101221-1 на суму 129057,50 грн., що на день укладення договору еквівалентно 4750 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути до 10.05.2022 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п.5 Договору позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 Договору, відповідно до Графіку повернення грошових коштів, а саме: 5162,30 грн. (що еквівалентно 190 доларів США) до 10.01.2022 року включно; 5162,30 грн. (що еквівалентно 190 доларів США) до 10.02.2022 року включно; 5162,30 грн. (що еквівалентно 190 доларів США) до 10.03.2022 року включно; 5162,30 грн. (що еквівалентно 190 доларів США) до 10.04.2022 року включно; 108408, 30 грн. (що еквівалентно 3990 доларів США) до 10.05.2022 року включно.

Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти в розмірі та в строки, встановлені договором. На підтвердження отримання зазначеної суми відповідачем видано власноручно написану розписку.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №369/3340/16ц від 22 серпня 2019 року за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику. Розписка є також належним доказом для підтвердження наявності факту заборгованості відповідача, оскільки містить всі необхідні реквізити, які повністю узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/4946/16ц від 08 липня 2019 року.

Відповідач свої зобов`язання повернути грошові кошти у визначені договором позики строки виконала частково, здійснила 5 платежів, передбачених п.5 Договору позики, та повернула позивачу 380 доларів США.

Встановлено, що в подальшому відповідач ОСОБА_2 не повертала грошові кошти, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 174581, 50 грн., що еквівалентно 4370 доларів США.

Щодо доводів відповідача в частині невірного розрахунку суми заборгованості за Договором позики у зв`язку із застосуванням неналежного курсу продажів доларів США для визначення суми заборгованості в гривневому еквіваленті, то такі є необґрунтованими.

Зазначений в п.1 Договору позики курс продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на день укладення цього Договору та на дату здійснення платежу слід вважати як комерційний курс продажу долара США, що в свою чергу узгоджується з п.9 Договору позики, в якому зазначено про здійснення розрахунків за комерційним курсом, про що відповідачу було відомо на момент укладення спірного Договору. Суд бере до уваги долучену до позовної заяви довідку АТ КБ «Приватбанк», на підставі якої позивач розраховував суму заборгованості, в якій зазначено комерційний курс долара США курс продажу 39,95 грн.

Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто в повному обсязі, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 174581, 50 грн., що еквівалентно 4370,00 доларів США, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16ц, ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Крім того, з урахуванням положень ст.ст. 133, 137 ЦПК України, слід також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначення його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України).

Процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, відтак, навіть фіксованість гонорару у договорі не є безумовним обов`язком суду стягнути такий.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з метою захисту своїх прав уклав із Адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» Договір-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021 року.

Так, відповідно до п.1.2., п.2.1. Додатку №3 до Договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021 року розмір винагороди (гонорару) за надання правової допомоги становить 40 % від суми основної заборгованості. Оплата послуг за цим договором здійснюється після фактично виконаної роботи не пізніше 5 календарних днів з моменту виставлення Рахунку.

З огляду на викладене, суд вважає, що критерій розумності розміру наданих адвокатський послуг недотриманий в повній мірі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач фактично поніс витрати на правничу допомогу, такі були неминучими, а відтак, вимога про стягнення витрат на правову допомогу підлягає до часткового задоволення - у розмірі 15000,00 грн., співмірному з обсягом наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1745, 82 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 174581, 50 грн. (сто сімдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят одну грн. п`ятдесят коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1745, 82 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )витрати на правову допомогу в розмірі 15000,00 грн.

В решті позову - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 11.12.2023 року.

Суддя Н.В. Нор