Постанова

Іменем України

23 червня 2023 року

м. Київ

справа № 564/2720/21

провадження № 61-1654св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Костопільська міська рада Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Михайловим Володимиром Олександровичем, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2022 року у складі судді Грипіч Л. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Вейтас І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Костопільської міської ради Рівненської області про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він працював сторожем адміністративного приміщення Костопільської міської ради згідно з цивільно-правовими договорами з серпня 2005 року до сiчня 2019 року.

04 січня 2019 року він прийнятий на роботу в Костопільську міську раду сторожем адміністративного приміщення.

Розпорядженням міського голови Костопільської міської ради вiд 02 березня 2021 року № 93-рк «Про звільнення ОСОБА_1 », його з 03 березня 2021 року звільнено з посади сторожа адміністративного приміщення Костопільської міської ради у зв`язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав розпорядження міського голови Костопільської міської ради незаконним та прийнятим з порушенням норм трудового законодавства, порушенням процедури скорочення штату працiвникiв ради, таким, що порушує його конституційні права на працю. Вказував, що працював сторожем адміністративного приміщення Костопільської міської ради та окрім нього сторожами працювали ще двоє осіб, які виконували свої трудові обов`язки позмінно (доба через дві) згідно графіків роботи і що у Костопільській міській раді не відбулось жодних змін в організації праці, оскільки із затвердженого на березень 2021 року графіку роботи сторожів адміністративного приміщення замість трьох сторожів, які виконували свою роботу в січні-лютому 2021 року, на роботу прийнято чотирьох сторожів. Тобто штат сторожів збільшився, а тому його звільнення проведено з порушенням статті 49-2 КЗпП України. Його не ознайомлено із розпорядженням міського голови «Про попередження працівників Костопільської міської ради про наступне вивільнення у порядку статті 49-2 КЗпП України» і у порушення вимог частини другої статті 49-2 КЗпП України відповідач не врахував, що він має переважне право на залишення на роботі, а також йому не було запропоновано будь-яку іншу роботу, чим порушено частину третю вказаної статті.

Неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягала у погіршенні відносин та втрати нормальних життєвих та професійних зв`язків, втрати віри в майбутнє, значного погіршення матеріального становища та здоров`я позивача.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Костопільської міської ради від 02 березня 2021 року № 93-рк «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді сторожа адміністративного приміщення Костопільської міської ради з 03 березня 2021 року; стягнути з Костопільської міської ради Рівненської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03 березня 2021 року по 26 серпня 2022 року у сумі 151 017,46 грн без вирахування податків; відшкодувати завдану моральну шкоду у сумі 10 000 грн; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося у відповідності з нормами КЗпП України. Підприємство належно та завчасно повідомило працівника про наступне вивільнення та довело, що вакантні посади за освітою та кваліфікацією були відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи та надали неправильну правову оцінку доказам у справі, не врахувавши, що у відповідача насправді не відбулося скорочення штату, а навпаки він збільшився майже вдвічі, внаслідок об`єднання територіальних громад.

Вважає, що відповідач не дотримався порядку його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суди не врахували його переважного права на залишення на роботі, враховуючи досвід роботи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2023 року Костопільська міська рада Рівненської області подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що її доводи є безпідставними, його звільнення відбулося законно, відповідно до норм КЗпП України, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

31 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц та постановах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 306/2434/18 (провадження № 61-1771св20), від 29 вересня 2021 року у справі № 302/207/20 (провадження № 61-9303св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 суд дійшов висновку, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно із частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було проведено відповідно до норм трудового законодавства.

Суди попередніх інстанцій належно встановили, що позивача було звільнено з роботи розпорядженням міського голови від 02 березня 2021 року № 93-рк «Про звільнення ОСОБА_1 », а про наступне вивільнення він був попереджений 31 грудня 2020 року, про що свідчить його підпис про ознайомлення у листку особистого ознайомлення з розпорядженням міського голови від 31 грудня 2020 року № 160-рк. Тобто, передбачений частиною другою статті 49-2 КЗпП України двомісячний строк для ознайомлення працівника про зміни у організації виробництва і штату роботодавцем дотриманий, і доводи про порушення відповідачем цих вимог закону не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що у Костопільській міській раді Рівненської області не відбулося скорочення штату, тому він був звільнений незаконно, є необґрунтованими, оскільки судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішенням Костопільської міської ради від 17 грудня 2020 року № 21 затверджено структуру, загальну чисельність апарату та виконавчого комітету Костопільської міської ради, з огляду на яку посада «сторож адміністративного приміщення» у структурі з 01 січня 2021 року відсутня, що вказує на те, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а надавати оцінку доцільності таких змін суд не вправі, оскільки підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, що передбачено частиною третьою статті 64 ГК України.

Посилання заявника на те, що роботодавцем не дотримано норм трудового законодавства щодо працевлаштування звільненого працівника також відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем були надані судам попередніх інстанцій докази про те, що вакантних посад, які б відповідали освіті та кваліфікації ОСОБА_1 у Костопільській міській раді Рівненської області на час попередження його про наступне вивільнення й до дня звільнення не було, що позивач не спростував.

Правові висновки, викладені в раніше прийнятих постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційні скарзі, не спростовують правильності й законності оскаржуваних судових рішень, оскільки в них були встановлені інші фактичні обставини.

Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Михайловим Володимиром Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник

С. Ф. Хопта