Справа № 522/6908/20
Провадження № 2/522/2565/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

30 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді Шенцевої О. П.

за участю секретаря Міщенко О. В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності, особистої приватної власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 , який зареєстрований 17.10.1975 року Першим Приморським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №729 та розділити майно, що було набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. В порядку поділу майна подружжя просила визнати за ОСОБА_1 наступне майно:

квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м.;

нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.;

квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166, 3 кв.м.;

нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м.;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м.;

машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначила, що між нею та відповідачем 17.10.1975 року було зареєстровано шлюб. Тривалий час позивач та відповідач не пов`язані спільним побутом та не ведуть спільне господарство. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. При цьому, за час шлюбу подружжям набуте нерухоме майно, яке враховуючи припинення подружніх відносин, підлягає поділу.

Одночасно з позовом була подана заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

05 травня 2020 року ухвалою суду було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 05 травня 2020 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на дачу (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 , що розташована на земельній ділянці 510 кв.м. та зареєстрована за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності №3-791 від 26.11.1997 року.

26 травня 2020 року представником відповідача по справі до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог про поділ майна.

17 травня 2020 року ОСОБА_2 скористався своїм правом та звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , згідно якого просив суд:

1.визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нежитлового підвального приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м.

2.визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м.

3.визнати об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м.; нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166, 3 кв.м.; машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м.; машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , фактично заперечуючи вимоги ОСОБА_1 щодо розділення спільного сумісного майна подружжя та не заперечуючи факт придбання спірного майна за час сумісного життя подружжя, зазначив, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 , площею 53,5 кв.м було придбано за сумісні кошти подружжя, а нерухоме майно (1. квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м.; 2. нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.; 3. квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166, 3 кв.м.; 4. машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м.; 5. машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м.) хоча й зареєстровано за ОСОБА_1 , однак придбавалось виключно за власні кошти ОСОБА_2 .

Разом з зустрічним позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, згідно якої просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно та заборону вчиняти будь-які дії, щодо такого майна.

15 червня 2020 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності, особистої приватної власності та визнання права власності до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділу майна, та об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 15 червня 2020 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м; нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166,3 кв.м; машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м; машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м.

02 липня 2020 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_2 по справі № 522/6908/20, в якому просила у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

08 лютого 2021 року представником ОСОБА_1 до суду було подано клопотання про долучення висновку експерта №26/20 від 08.06.2020 р. про ринкову вартість спірних нерухомих об`єктів.

10 березня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 та скасовано заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 05 травня 2020 року, а саме зняти арешт з дачі (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 , що розташована на земельній ділянці 510 кв.м. та зареєстрована за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) згідно свідоцтва про право власності №3-791 від 26.11.1997 року.

30 серпня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності, особистої приватної власності та визнання права власності.

30 листопада 2023 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Просив позов ОСОБА_1 задовольнити та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

30 листопада 2023 року представником ОСОБА_2 адвокатом Садаклієвим І.І. подано клопотання про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Суд, у зв`язку з заявами представників сторін про розгляд справи у відсутність, подачею відповідачем зустрічного позову, відзиву на зустрічний позов, відсутністю заперечень, ухвалив слухати справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, розглянувши первісний позов та зустрічний позов в межах заявлених позовних вимог, додані до неї документи приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом, 17.10.1975 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис №729.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуто у спільну сумісну власність наступне майно:

квартира за адресою: АДРЕСА_1 (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 09.12.1997р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 04.04.2003 р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_3 (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 18.08.2006 р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 27.12.2007р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 25.02.2008р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 25.02.2008р.) згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

дача (44/1000 ДБК ім.Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 , що розташована на земельній ділянці кадастровий №:34:011:0059 та зареєстрована за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності №3-791 від 26.11.1997 року.

Предметом розгляду даного позову є поділ вказаного спільного майна подружжя.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошенаКонституцією Україниохорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично припинила існувати і її відновлення неможливо, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз зберегти неможливо, на примирення позивач категорично не згодний.

Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Згідно з ч. 2ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч. 3ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 112СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України,тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

З матеріалів справи вбачається, що дані об`єкти нерухомості, які є предметом розгляду позову, придбані сторонами у період перебування у шлюбі.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Ч.2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд повинен керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Також відповідний правовий висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, (провадження №61-15462св18).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19).

Відповідно до постанови ВС від 20 січня 2020 року встановлено, що «…У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.»

При цьому свою постанову КЦС ВС мотивував тим, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Згідно з позиціями ВС викладеними у постановах від 7 квітня 2020 року у справі №199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі №757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17: у справах за позовами про поділ майна подружжя на яке, на думку одного з них, поширюється правовий режим спільної сумісної власності, позивачеві задля доведення цього достатньо підтвердити, що спірний об`єкт був набутий під час шлюбу.

Аналізуючи наведені норми закону, суд вважає, що набуті (придбані) подружжям під час шлюбу:

квартира за адресою: АДРЕСА_1 (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 09.12.1997р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 04.04.2003р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

квартира за адресою: АДРЕСА_3 (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 18.08.2006р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 27.12.2007р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 25.02.2008р.), згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м (підстава набуття права власності свідоцтво про право власності від 25.02.2008р.) згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 ;

дача (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 , що розташована на земельній ділянці кадастровий №:34:011:0059 та зареєстрована за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності №3-791 від 26.11.1997 року є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу.

Отже, оскільки вищевказане майно було набуто позивачем та відповідачем за час шлюбу та воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то 1/2 частина належить позивачу, як дружині, а 1/2 частина відповідачу, як чоловіку.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином проінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Так, в обґрунтування своєї позиції представником ОСОБА_1 подано до суду клопотання про долучення висновку експерта про ринкову вартість спірних нерухомих об`єктів, а саме висновок експерта №26/20 від 08.06.2020 р. судової оціночно-будівельної експертизи за заявою адвоката Довбишева Дмитра Олександровича для подання до Приморського районного суду м. Одеси. Даний висновок складено судовим експертом Рапачем Костянтином Васильовичем у відповідності до ст.106 ЦПК України та експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України.

З висновку експерта слідує, що ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м. складає: 77373,0 доларів США або 2058168,0 грн.

Ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166,3 кв.м. складає: 261756,0 доларів США або 6962846,0 грн.

Ринкова вартість машиномісця №200 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м. складає: 22 776,0 доларів США або 605 842,0 грн.

Ринкова вартість машиномісця №203 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м. складає: 16 271,0 доларів США або 432 811,0 грн.

Ринкова вартість нежитлового приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м., складає: 23829,0 доларів США або 633 863,0 грн.

Ринкова вартість нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м., складає: 23754,0 доларів США або 631 868,0 грн.

Ринкова вартість оцінюваної земельної ділянки, загальною площею 0 051га складає. 166 908 доларів США або 4439828,0 грн.

Ринкова вартість дачі (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 154,1 кв.м. в м. Одесі, без врахування вартості земельної ділянки, складає: 174749,0 доларів США або 4648421,0 грн.

Відтак, оціночна вартість дачі (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 . загальною площею 221.4 кв.м., яка складається з двох поверхів, площею 104.7 кв.м. та 95.7 кв.м. відповідно та розташована на земельній ділянці 510 кв.м. у м. Одесі, складає близько 10 000 000 гривень. Вартість іншого майна, у сукупності, складає також близько 10 000 000 гривень.

З огляду на вказане, суд вважає можливим присудити ОСОБА_1 :

Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м.;

Нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.;

Квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166, 3 кв.м.;

Нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м.:

Машиномісце №203 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3

кв.м.;

Машиномісце №200 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38.8

кв.м. та залишити ОСОБА_2 право власності на дачу (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 221,4 кв.м., що розташована на земельній ділянці 510 кв.м.

Крім того, суд враховує, що в травні 2020 року, після відкриття провадження по справі відповідач самостійно без згоди позивача, не в інтересах сім`ї розпорядився дачею (44/1000 ДБК ім. Тельмана) за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею, внаслідок виділу дачі в окремий об`єкт нерухомого майна, з передачею в статутний капітал ТОВ «ЕВЕРЕСТ-ЛТД». На підтвердження чого, представником ОСОБА_1 долучено наказ Міністерства юстиції №2884/5 від 25.08.2020 р., про задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.05.2020 №52293423 щодо об`єкту нерухомого майна - дачі (44/1000 ДБК ім.Тельмана), інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд вважає, що поділ майна між позивачем та відповідачем саме таким чином відповідатиме вимогам ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя, оскільки дача (44/1000 ДБК ім.Тельмана) за адресою АДРЕСА_6 , має загальну площу 221,4 кв.м., розташована на земельній ділянці 510 кв.м. у престижному районі м. Одеси та її вартість рівнозначна вартості всього іншого нерухомого майна.

При цьому, щодо майна, зазначеного ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві, в тому числі частини з якого, він просив визнати об`єктом особистої приватної власності, не надано жодного належного та допустимого доказу.

Право на подання матеріально-правових вимог відповідачем до позивача закріплене у статтях 49 та 193 ЦПК України.

Так, за положенням п.3 ч.2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Форма та зміст зустрічної позовної заяви регулюються положеннями ст. 194 ЦПК України.

Так, за частиною першою зазначеної статті, зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

Таким чином, до зустрічної позовної заяви використовуються загальні вимоги до позовної заяви, встановлені чинним ЦПК України.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про поділ у рамках справи №522/6908/20, відповідач не тільки не довів обставини, які мають значення для справи, а навіть не зазначив їх.

Оцінюючи вказані обставини, суд зазначає наступне.

За положенням ч.ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статті 77-80 містять критерії доказів, яким вони мають відповідати задля відповідності мети доказування.

За положенням ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до положення ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За положенням ч.ч. 1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, за положенням ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.»

Вказаний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15-ц від 25 квітня 2018 року.

Проте, кожен із учасників судового процесу в ході розгляду справи має належним чином реалізовувати власні права та виконувати процесуальні обов`язки з метою недопущення порушення засади рівності сторін.

Суд наголошує, що справа перебуває в провадженні суду протягом досить тривалого часу, а саме з 2020 року. В зустрічному позові представник ОСОБА_2 наголосила, що докази підтвердження походження власних грошових коштів ОСОБА_2 будуть надані додатково. Проте такі докази так і не були надані протягом всього розгляду справи. При цьому, судом враховується, що протягом всього часу розгляду справи сторона позивача за зустрічним позовом була представлена чотирма адвокатами. Також слід зауважити, що жодних клопотань по збору доказів, або будь-яких інших клопотань, розгляд яких унеможливлює розглянути справу по суті до суду від обох сторін не надходило. Відтак, враховуючи розумні строки розгляду справи, а також спираючись на усталену практику Верховного Суду, суд вважав можливим розглянути справу за наявними матеріалами у справі.

Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Між тим, відповідач своїм правом на подання доказів, окрім доданих до зустрічного позову, не скористався.

За результатами аналізу зазначених обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 не наведено та не доведено належним чином заявлених ним вимог. Так, зазначені вимоги не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, є припущеннями, що не може бути основою для доказування.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується наявними в справі доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, а відтак підлягають задоволенню, в той час як вимоги заявлені ОСОБА_2 у зустрічному позові не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 , який зареєстрований 17.10.1975 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №729.

В порядку поділу майна подружжя, присудити ОСОБА_1 наступне майно:

квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,9 кв. м.;

нежитлове приміщення №11 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв.м.;

квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 166,3 кв.м.;

нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 53,5 кв.м.;

машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 27,3 кв.м.;

машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , площею 38,8 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст.273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 11 грудня 2023 року.

Суддя