Постанова

Іменем України

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 947/27643/19

провадження № 61-9016св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року в складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею як матір`ю за місцем її проживання, а також стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, розмір якої має відповідати 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На обґрунтування вимог зазначала, що з 2011 року проживала разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 .

Під час спільного проживання поведінка відповідача стала агресивною, він почав систематично застосовувати фізичне насильство щодо неї та дітей, а в грудні 2018 року забрав спільних дітей та утримує їх в ізоляції.

Висновком Служби у справах дітей Біляївської державної районної адміністрації від 01 жовтня 2019 року визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з нею, однак відповідач не виконує вказане рішення служби у справах дітей, повністю обмежив її спілкування з дітьми.

З урахуванням того, що дітям необхідно забезпечити належний рівень життя для їх фізичного, розумового , духовного, морального і соціального розвитку, наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів у визначеному нею розмірі.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визначити місце проживання дітей разом з ним, а також стягнути з відповідачки аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 покинула дітей 01 грудня 2018 року і з цього моменту діти проживають з ним та не бажають повертатися до матері. По всім заявам ОСОБА_1 до правоохоронних органів була проведена перевірка, під час якої жодні обставини не знайшли свого підтвердження. Проживання дітей з матір`ю не може сприяти їх гармонійному зростанню враховуючи спосіб життя ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, та до повноліття дитини, у твердій грошовій сумі, яка відповідає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у розмірі 1 255,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, та до повноліття дитини, у твердій грошовій сумі, яка відповідає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у розмірі 1 255,00 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у грудні 2018 року під час тимчасового перебування ОСОБА_1 за межами України ОСОБА_2 без згоди матері забрав з місця спільного проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і переїхав з ними до своїх батьків у село Велика Балка Біляївського району Одеської області, де вони проживають по цей час.

ОСОБА_2 не надавав згоду на спілкування представників Служби у справах дітей з неповнолітніми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та вважає за можливе дозволити матері спілкуватися з дітьми виключно на підставі судового рішення. Діти протягом останніх трьох років ізольовані батьком від спілкування з матір`ю ОСОБА_1 .

Неповнолітня ОСОБА_3 сприймає своє місце проживання як проживання «у бабусі», з якою спілкується переважну більшість часу. У неї відсутні будь-які погані спогади про матір.

Надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги вік дітей, висновок органу опіки та піклування Біляївської районної адміністрації Одеської області, урахувавши особисті якості обох батьків, можливість створення ними належних умов для виховання дітей, суди дійшли висновку про визначення місця проживання дітей із матір`ю.

З урахуванням викладеного, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на дітей у твердій грошовий сумі, яка відповідає 50 % прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, та на день ухвалення рішення становить 1 255 грн

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16- ц (провадження № 14-446цс18), від 03 квітня 2019 року в справі № 521/17605/16-ц (провадження № 61-31429св18), від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 04 березня 2020 року в справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 21 липня 2021 року в справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також оскаржив судові рішення з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Апеляційний суд не повідомив його про дату та час слухання справи.

Висновок Органу опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації про доцільність проживання дітей разом з матір`ю недостатньо обґрунтований, тому він не підлягав врахуванню згідно статті 19 СК України.

Діти мають все необхідне для життя, навчання і дозвілля, він прагне та здатний забезпечити їм гідне виховання, освіту та добробут. Зміна місця проживання дітей суперечить їхнім інтересам.

Та обставина, що він хоче врегулювати порядок спілкування дітей з матір'ю в судовому порядку не може бути підставою для визначення місця проживання дітей з нею.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

07 березня 2023 року справа № 947/27643/19 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по 01 грудня 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4

01 грудня 2018 року під час тимчасової відсутності у зв`язку з виїздом за межі України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 забрав з місця спільного проживання - квартири АДРЕСА_1 , дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і переїхав разом з ними за адресою своєї реєстрації в АДРЕСА_2 , де вони разом з батьками ОСОБА_2 проживають по цей час.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 13 грудня 2019 року умови проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовільні, обоє батьків здатні виконувати обов`язки щодо виховання дітей та догляду за ними. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю ОСОБА_1

ОСОБА_1 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал», займає посаду інженера з проектно-кошторисної роботи центру з надання послуг, її дохід за 2021 рік склав 160 181,73 грн, за період з 01 січня по 31 березня 2022 року - 27 895, 54 грн.

Відповідно до протоколу бесіди Служби у справах дітей Біляївської районної державної адміністрації з батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 від 23 жовтня 2020 року, батько дітей не надав згоду на спілкування представників служби у справах дітей з дітьми у зв`язку з перебуванням в провадженні суду спору про визначення їх місця проживання та стягнення аліментів. Також ОСОБА_5 вважає за можливе надавати можливість матері спілкуватись з дітьми виключно на підставі відповідного рішення суду, а для спілкування із старшою донькою матері достатньо 5 хвилин перерви між уроками у школі.

Надаючи пояснення в суді першої інстанції, малолітня ОСОБА_3 зазначила, що вона сприймає своє теперішнє місце проживання як проживання «у бабусі» з якої спілкується переважну більшість часу. Вказувала на те, що у неї з`явилася «нова мама», а ОСОБА_1 є «старою мамою», з якою вона спілкується тільки у школі, оскільки батько забороняє спілкування з нею в інший час. Для неї немає різниці, з ким проживати, батьком чи матір`ю, у неї немає поганих спогадів про проживання з матір`ю, однак хоче продовжувати жити з батьком, тому що любить його.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У цій справі судами не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини. Також не встановлено протиправної поведінки матері щодо малолітніх дітей, що давали підстави для відмови їй у визначенні місця проживання дітей разом із нею.

Визначаючи місце проживання дітей, надавши належну оцінку усім обставинам справи, врахувавши висновок Органу опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, суди попередній інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 .

Наявність підстав для визначення місця проживання малолітніх дітей сторін з матір`ю пов`язується також із тим, що батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дітей, проте, змінивши у грудні 2018 року місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без згоди матері та не повернувши їх матері, з якою вони на той час проживали, позбавив їх як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дітей. Малолітня ОСОБА_3 в своїх поясненням зазначила, що зараз бажає жити з батьком, й це у виниклій ситуації цілком пояснюється віком дитини, якій було 6 років на час її неповернення батьком матері у грудні 2018 року, після неповернення дитини і до вирішення спору в суді вона постійно проживала з батьком, а мати була позбавлення спілкування з дитиною. Тому за таких обставин думка малолітньої дитини щодо бажання проживати з батьком не має вирішального значення.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, Верховний Суд вважає, що суди, визначаючи місце проживання малолітньої дітей сторін у цій справі з матір`ю, дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати їхнім якнайкращим інтересам, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

На час ухвалення оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком буде мати більш позитивний вплив на них, ніж визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи наведене, правильними є висновки судів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дітей у твердій грошовий сумі, яка відповідає 50 % прожиткового мінімуму дитини відповідного віку та становить 1 255 грн.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повідомив його про дату та час розгляду справи є безпідставними, оскільки судова повістка про виклик ОСОБА_2 направлялася судом за адресою місця його проживання, зазначеною ним в касаційній скарзі, та була отримана 28 липня 2021 року.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко