Справа № 629/3349/23
Номер провадження 2/629/655/23
12.12.2023 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Цендри Н.В., за участю секретаря Саченко К.М., адвокатів Авер`янова О.Ю., Остапенко С.Ю., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю, суд -
31 липня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
21 серпня 2023 року відповідачем надано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю. В обґрунтування якого зазначила, що з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.05.2023 року. Під час спільного проживання на її ім`я було оформлено право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №2185. Вказаний будинок було придбано нею за власний рахунок, за кошти надані її матір`ю ОСОБА_5 , яка ці кошти у сумі 100000 грн., отримала як безпроцентну позику в СФГ «Світанок» в рахунок орендної плати за земельний пай, згідно договору оренди за період з 2018 року по 2027 рік. Власних коштів на придбання житла вони з ОСОБА_1 не мали, тим паче у них в ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька ОСОБА_4 . Грошей ледве вистачало на проживання та придбання речей першої необхідності. Весь час до придбання будинку вони жили в орендованому житлі. Зазначила, що хоча спірний будинок і був придбаний у період шлюбу, але так, як придбання здійснювалося за її особисті кошти, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. В зв`язку з чим просить визнати за нею право особистої приватної власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 понесені нею витрати на послуги адвоката у сумі 3500 грн.
22 серпня 2023 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Здійснено перехід розгляду справи з спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
02.10.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, судом було встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 15.12.2012 року по 23.05.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Лозівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерстві юстиції 02.05.2023 року та рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області про розірвання шлюбу від 23.05.2023 року.
Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей.
Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу 18.08.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2185, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №134832600.
Відповідно до звіту про оцінку вартості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 станом на 19.07.2023 року, ринкова вартість майна становить 269100 гривень.
На підтвердження своїх доводів позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 були надані довідки з місця роботи, згідно яких ОСОБА_1 з 29 травня 2012 року по 06 лютого 2019 року працював в філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Укранська залізниця» і займав посаду газорізальника 3 розряду у заготівельному цеху; з 24 вересня 2019 року у виробничому підрозділу «Лозівська база служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», наказ про прийом №12/ос від 23.09.2019 року на посаді стропальника 3 розряду, з 15.11.2019 переведений на посаду газорізальника 3 розряду, наказ №14/ос від 15.11.2019, звільнений 04.02.2022 згідно п.1 ст.36 КЗпП України, наказ на звільнення №4/ос від 04.02.2022; з 24 лютого 2022 року працює в філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Українська залізниця» і займає посаду газорізальника 3 розряду у заготівельному цеху.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що є виконавчим директором ФГ «Світанок». В оренді фермерського господарства перебуває земельний пай ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_2 . В 2017 році ОСОБА_5 звернулася із заявою до голови ФГ «Світанок» з проханням виділити їй кошти наперед в рахунок орендної плати за земельний пай у розмірі 100000 грн. для придбання будинку для дочки. Її заява була розглянута, та через бухгалтерію видано готівкою 100000 гривень. Умови повернення позики були оговорені з орендодавцем та зазначені у заяві. Зазначила, що таким чином вони надають без проценту позику в рахунок орендної плати за пай.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_2 є її донькою, а ОСОБА_1 колишнім зятем. Коли донька народила онуку ОСОБА_9 , то сім`єю вони проживали у будинку, який належить бабусі зятя. Потім його мати їх вигнала, і вони проживали в орендованій квартирі. Щоб було де жити донці, вони з чоловіком порадилася і вирішили купити їм житло. Так як має земельний пай, який перебуває в оренді в ФГ «Світанок», вона звернулася до голови фермерського господарства з проханням надати їй наперед гроші в рахунок орендної плати за земельний пай, щоб купити житло. На підставі її заяви їй було видано готівкою 100000 грн. Вказала, що позика нею не виплачена, до 2027 року орендну плату не отримуватиме. Вказала, що донька зі зятем своїх власних заощаджень не мали, так як донька на той час перебувала у декретній відпустці, а зять хоча і працював на Панютинському вагоноремонтному заводі, але заробляв не багато. Прожили вони разом 10 років, але значних покупок у будинок не купували, так як постійно не вистачало грошей. Телевізор, диван це особисте майно доньки, деякі меблі, які у будинку були залишені власником. Вказала, що вони з чоловіком кожен тиждень допомагали їм продуктами харчування. Зазначила, що при укладанні договору купівлі-продажу будинку саме вона в присутності нотаріуса передавала гроші продавцю за будинок.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Як зазначено у ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України).
Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі - Постанова №11) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СКУ та ст.372 ЦКУ. Згідно п. 23 Постанови №11 спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби,- грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частина друга статті 71 Сімейного кодексу України).
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).
Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.
Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Як було встановлено судом та даний факт не заперечується позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 джерелом набуття спірного будинку були кошти матері позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , які вона отримала як без проценту позику в рахунок орендної плати за земельний пай, згідно договору оренди за період з 2018 року по 2027 рік, саме для придбання будинку для доньки. Як зазначила в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 - мати позивача за зустрічним позовом, позика до теперішнього часу нею не погашена.
Позивачем за первісним позовом ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду не надано доказів, що на момент придбання будинку подружжя мало достатньо спільних коштів на купівлю нерухомого майна, або такі кошти були отримані у інший спосіб і мають режим спільних доходів подружжя.
Суд критично оцінює доводи позивача за первісним позовом про те, що він вкладав власні кошти в ремонт будинку, купував побутову техніку, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи позивача за первісним позовом про те, що він придбав автомобіль до шлюбу, а коли грошей для придбання будинку не вистачало він продав автомобіль, суд не бере до уваги та вважає їх необґрунтованими, оскільки докази про те, що автомобіль був придбаний до шлюбу, суду надані не було.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки остання придбала спірний будинок за особисті кошти які були отримані нею від її матері, тому у відповідності до положень п.3 ч.1 ст.57 СК України будинок є її особистою приватною власністю не зважаючи на той факт, що право власності на нього було зареєстровано в період шлюбу з відповідачем, та відповідно не підлягає поділу як об`єкт спільної сумісної власності подружжя в порядку ст.69 СК України. У зв`язку з чим у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити.
При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до пп.1 п.1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 при подачі зустрічної позовної заяви до суду, з урахуванням ціни позову, повинна була сплатити судовий збір у розмірі 2691 гривня.
Ухвалою суду від 22.08.2023 року, ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Рішенням суду зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь держави судовий збір у розмірі 2691 гривня.

Щодо розподілу судових витрат за первісним позовом, суд зазначає наступне, оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 , ому підстав для розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.

Крім того, згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою.

Дана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат, позивачем за зустрічним позовом було надано угоду про надання правової допомоги (категорія справи-цивільна) від 14.08.2023 року укладена між адвокатом Остапенко С.Ю. та ОСОБА_2 та квитанція до прибуткового касового ордера №9 від 21.08.2023 року на суму 3500грн.

З огляду на викладене, враховуючи, що клопотання про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 3500 грн., підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , право особистої приватної власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 2691,00 грн. (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), р/р UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на послуги адвоката у розмірі 3500,00 грн.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.12.2023.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя Наталія ЦЕНДРА