Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7234/23
Провадження № 2/711/2323/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Скляренко В.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Представник позивача Горшкодер В.О., який діє на підставі довіреності від 11.09.2023р., звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №0706-5498 від 23.05.2021р. в розмірі 17 000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 23.05.2021р. між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем за допомогою веб-сайту creditkasa.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», було укладено в електронній формі кредитний договір №0706-5498, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти у сумі 10 000 грн. Всупереч умов кредитного договору відповідач не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем, внаслідок чого станом на 21.09.2023р. за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 17 000 грн., яка складається з наступних сум: прострочена заборгованість за кредитом 10 000 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими відсотками 7 000 грн., що і обумовило звернення позивача до суду.

Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що відповідач заперечує проти паперової копії наданого позивачем кредитного договору через те, що такий договір в електронній формі не був підписаний обома сторонами електронними цифровими підписами. Тож відповідач заперечує погодження ним умов кредитування та інших істотних умов кредитного договору. Також відповідач посилається на відсутність належних доказів перерахування йому кредитних коштів позивачем. Оскільки обставини, на які посилається позивач, не підтверджені належними і допустимими доказами, то відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими і недоведеними, що є підставою для відмови у позові.

25.10.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

07.11.2023р. від відповідача на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. Разом з відзивом відповідачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

23.11.2023р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у позивача оригінал кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р., що укладений в електронній формі між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1

07.12.2023р. від представника позивача Мельник В.С., яка діє на підставі довіреності від 09.11.2023р., на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про виконання ухвали суду від 23.11.2023р. В заяві вказується, що докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ст. 64 ЦПК України, а відтак електронні договори є письмовими доказами. У зв`язку з цим представником позивача надано суду електронний доказ, а саме кредитний договір №0706-5498 від 23.05.2021р. в паперовій формі.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

В позовній заяві представником позивача було заявлене клопотання про розгляд справи без участі позивача (представника позивача). Аналогічне клопотання надійшло на адресу суду 16.11.2023р. і від представника позивача Мельник В.С..

04.12.2023р. відповідачем повторно надано суду заяву про розгляд справи без його участі.

Судове засідання з розгляду справи було призначене на 13.12.2023р., проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (13.12.2023), а дату складання повного тексту рішення (18.12.2023), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022р. у справі №1519/2-5034/11.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р., укладеного в електронній формі між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 10 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 17-19/.

Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 70 календарних днів зі сплатою відсотків в розмірі 1% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту (п. 1.4, 1.6 договору). Повернення кредиту має здійснюватись згідно графіку платежів (додаток 1 до кредитного договору) до 31.07.2021р. шляхом здійснення позичальником платежів в розмірі по 3400 грн. (один платіж раз на два тижні).

Згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» від 02.10.2023р. за вих. №3286 такою юридичною особою 23.05.2021р. о 22 год. 17 хв. прийнято платіж №947525719 в сумі 10 000 грн. за договором №0706-5498 на картку номер № НОМЕР_1 /а.с. 15-16/.

На підтвердження видачі коштів за кредитним договором №0706-5498 від 23.05.2021р. позивачем складено довідку, відповідно до якої видача коштів за кредитним договором здійснювалась за допомогою системи EASYPAY_API шляхом вчинення платежу №947525719, номер платіжної картки № НОМЕР_2 /а.с. 25/.

Згідно відомостей ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за кредитним договором №0706-5498 від 23.05.2021р. позичальником не здійснювалось жодного платежу на погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого станом на 21.09.2023р. за позичальником обліковується заборгованість в розмірі 17 000 грн., яка складається із наступних сум: заборгованість по основному боргу 10 000 грн., заборгованість по відсоткам 7 000 грн. /а.с. 27-34/.

Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором №0706-5498 від 23.05.2021р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положенням статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 1054, 1055 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Аналіз змісту кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р., наданого позивачем на підтвердження його укладання з відповідачем, свідчить, що такий договір є електронним документом створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і для його підписання використовувався електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

В цьому контексті слід звернути увагу, що електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

За змістом статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Отже, одноразовий ідентифікатор це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою засобів електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19.

Згідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК).

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що договір №0706-5498 від 23.05.2021р. укладався в електронній формі шляхом накладення електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором №А899. В той же час, аналіз змісту наданої суду паперової копії такого договору не дозволяє визначити спосіб ідентифікації позичальника, оскільки в договорі відсутні відомості про номер телефону, адресу електронної скриньки тощо. Не надано суду і доказів того, що позичальником надано позивачу відомості про номер банківської картки, на яку кредитодавець мав перерахувати кредитні кошти.

В цьому контексті суд зауважує, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Варто звернути увагу, що засади доказування у цивільному судочинстві свідчать, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд у постанові від 13.05.2020р. у справі №219/1704/17 зазначив, що «в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.»

Сприяючи належній реалізації учасниками справи своїх процесуальних обов`язків судом було постановлено ухвалу від 23.11.2023р. про витребування у позивача оригіналу кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р., що укладений в електронній формі між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 . Натомість зазначена ухвала не була виконана позивачем із посиланням на те, що надана суду паперова копія електронного договору є письмовим доказом. Проте такі доводи позивача суперечать положенням ч. 3 ст. 100 ЦПК України і свідчать про неналежну реалізацію позивачем своїх процесуальних обов`язків щодо надання доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, що під час укладення договору №0706-5498 від 23.05.2021р. ОСОБА_1 проходив верифікацію належним чином, оскільки при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Наданий позивачем в якості письмового доказу документ «Моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі» не є належним підтвердженням обставин укладання кредитного договору. В цьому контексті слід зауважити, що первинно подана позивачем паперова копія кредитного договору та додатків до нього не містила відомостей про одноразовий ідентифікатор електронного підпису позичальника, а також будь-яких відомостей про канали зв`язку з позичальником (номер телефону; адреса електронної скриньки тощо). А відтак у суду відсутні підстави вважати, що зв`язок позивача з відповідачем здійснювався саме у тій послідовності та саме за допомогою каналів зв`язку, що вказані у документі під назвою «Моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі», який складений позивачем вже після отримання відзиву відповідача, який заперечив факт укладання електронного кредитного договору.

Також позивачем не надано суду будь-яких первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів.

В цьому контексті слід звернути увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Суд бере до уваги, що відповідач заперечує, що відбулося укладання кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р. та заперечує факт належного виконання позивачем свого обов`язку з видачі кредитних коштів.

У свою чергу позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження виконання обов`язків кредитодавця за договором №0706-5498 від 23.05.2021р. та фактичне надання кредитних коштів. При цьому суд звертає увагу, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що позичальник погоджувався на надання йому кредитних коштів на банківську картку № НОМЕР_1 , як і доказів того, що відповідна картка належить відповідачу. До того ж надана позивачем довідка про перерахування суми кредиту /а.с. 25/ містить інший номер банківської картки ( НОМЕР_2 ), ніж той, що зазначений у листі ТОВ «ФК «Контрактовий дім» /а.с. 15/. Також суд звертає увагу, що у листі ТОВ «ФК «Контрактовий дім» статус переказу визначений як «прийнято», що не є однозначним твердженням про виконання грошового переказу.

За таких обставин, суд доходить висновку, що суду не надано доказів того, що кредитний договір №0706-5498 від 23.05.2021р. був підписаний саме відповідачем. Надані суду позивачем докази не містять даних про те, що ОСОБА_1 був належним чином ідентифікованим при його реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тобто суду не надано належних доказів щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних відповідача на отримання кредитних коштів.

Окремо суд звертає увагу на необґрунтованість доводів позивача про доведеність факту укладання кредитного договору №0706-5498 від 23.05.2021р. з посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19.

В цьому контексті слід зауважити, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Фактичні обставини спірних правовідносин у справі №127/33824/19 істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними, оскільки у справі №127/33824/19 позичальник не заперечував факту укладання договору в електронній формі, а лише оспорював справедливість умов такого договору.

Необґрунтованими є і твердження позивача про те, що відповідач вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, а також те, що відповідач в загальній кількості 11 разів оформлював кредитні відносини з позивачем. Відповідні доводи не підтверджуються жодними доказами, а факт відсутності будь-яких платежів по кредитному договору з боку позичальника спростовує тезу про те, що позичальником було виконано частину його обов`язків.

Окремо слід звернути увагу, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості.

У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 зазначив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів того, що кредитодавцем виконані умови кредитного договору та надано позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти. До того ж, суд враховує, що зміст договору навіть не містить відомостей про спосіб надання кредитних коштів.

Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у ОСОБА_1 наявне невиконане грошове зобов`язання за договором №0706-5498 від 23.05.2021р., а відтак позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2684 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити..

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко