КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 940/1539/21

11 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Порхун Олесі Павлівни на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мандзюк С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

20 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 18 серпня 2000 року він ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.05.2020 року по справі №940/468/20 було розірвано.

За час проживання у шлюбі, ними було набуто у спільну сумісну власність майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , вартістю 66 718,85 грн (довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості 201-03032763 від 11.11.2021 року); земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:017:0021, вартістю 36 741,08 грн. (довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості (земельної ділянки) 201-03032742 від 11.11.2021року); автомобіль DAЕWОO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб.см., вартістю 86 757 грн. (інформація з інформаційного ресурсу АвтоРіа).

Всього, набули майна у шлюбі на загальну суму 190 216,93 грн. Відповідно вартість 1/2 частки спільного сумісного майна, яке належить ОСОБА_2 складає 95 108,47 грн.

В позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_2 за захистом своїх прав звернувся до суду.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя задоволено.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та залишено це майно у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб. см, що зареєстрований за ОСОБА_1 , та залишено автомобіль у спiльнiй частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:017:0021, та залишено цей об`єкт нерухомого майна у спiльнiй частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 10 жовтня 2023 року представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Порхун Олеся Павлівна подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи.

Вказує що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не звернув увагу на те, що позивач звертаючись до суду з позовом, надав не актуальні технічні характеристики на спірний будинок та не повідомив суд, що площа будинку збільшилася з 59.0 кв.м. до 75.9 кв.м. внаслідок перепланування та незавершеного будівництва, здійсненого ОСОБА_1 .

Заначає, що апелянт повідомив суд першої інстанції про те, що після проведення ОСОБА_1 перебудови спірного будинку, внаслідок чого збільшилася його площа з 59.0 кв.м. до 75.9 кв.м., право власності на збільшену площу будинку нею не зареєстровано та будівництво не введено в експлуатацію. У зв`язку з чим, спірний будинок з надвірними будівлями перебуває в стані незавершеного будівництва. А відтак, до завершення будівництва, введення його в експлуатацію та оформлення права власності на всю площу будинку неможливо здійснювати його розподіл, як об`єкта нерухомого майна.

Також, зазначає, що суд першої інстанції неправомірно визнав за позивачем право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:017:0021, оскільки вказана земельна ділянка передана ОСОБА_1 безоплатно у власність в процесі приватизації на підставі рішення Денихівської сільської ради від 20.12.2017 року та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази про участь позивача у купівлі автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску. Довідка із сервісного центру про належність автомобіля не підтверджує підстави його набуття у власність. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що транспортий засіб відноситься до неподільного майна.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_1 та їх представник адвокат Порхун Олеся Павлівна не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому порядку, 11 грудня 2023 року подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, апеляційну скаргу просили задовольнити. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачки та її представника.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Романішін Євгеній Володимирович в судове засідання також не з`явились, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлені, 11 грудня 2023 року на адресу суду надіслали клопотання в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- залишити без змін. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 18 серпня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

22.08.2007 приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Бурлаченко К.Ф. посвідчено договір купівлі-продажу будинку, реєстровий номер №2171.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 , за згодою чоловіка ОСОБА_2 , придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,0 кв.м.

03.10.2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 59,0 кв.м.

07.11.2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб.см., що підтверджується довідкою головного сервісного центру МВС від листопада 2021 року.

21.02.2018 року за ОСОБА_1 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:017:0021, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

22.05.2020 року Тетіївським районним судом Київської області ухвалено рішення по справі №940/468/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільно нажитого майна подружжя, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями, який розташоваий за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, були придбані сторонами у період шлюбу, то вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю, частки якого є рівними.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки спірну земельну ділянку виділено ОСОБА_1 у власність з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які є об`єктами спільної сумісної власності сторін, то за позивачем ОСОБА_2 , за яким визнається право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 , підлягає визнанню також і право власності на 1/2 частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року відповідає.

Статтею 1 СК України встановлено, що цей Кодекс визначає, у тому числі майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

У статті 2 СК України вказано, що цей Кодекс регулює, зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям.

Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 7 СК України).

Відповідно до статті 8 цього Кодексу якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта).

Разом з тим за правилами статті 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Отже законодавство передбачає рівнозначну презумпцію віднесення до спільної сумісної власності придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка переглядається, встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , а також автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб.см., придбані в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є співвласником будинку та автомобіля, оскільки вони перебували у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про визнання за ОСОБА_2 правао власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб. см, що зареєстрований за ОСОБА_1 , та залишення вказаного майна у спiльнiй частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права та статусу нерухомого майна (житлового будинку), як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявленого позивачем позову про поділ земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :01:017:0021 як спільного майна подружжя.

Визначаючи право позивача на 1/2 частину земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 якого виділено ОСОБА_2 в порядку поділу майна, суд першої інстанції, правильно виходив із приписів статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при визначенні права позивача на земельну ділянку, оскільки відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період зареєстрованого шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно визнав за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, оскільки вказана земельна ділянка передана ОСОБА_1 безоплатно у власність в процесі приватизації на підставі рішення Денихівської сільської ради від 20.12.2017 року та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 зробив висновок, що стаття 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У постановах Верховного від 21 березня 2018 року по справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18), від 17 червня 2022 року по справі № 663/2343/19 (провадження № 61-5310св21) зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки на такій земельній ділянці знаходиться будинок з господарськими спорудами, що є спільною сумісною власністю подружжя, та 1/2 частина якого виділена у власність позивача в порядку поділу майна подружжя, до ОСОБА_2 , який не мав права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, тобто, у розмірі 1/2 частини цієї земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про участь позивача у купівлі автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Системний аналіз норм ст. 368 ЦК України, ст.ст. 61, 63, 70 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

ОСОБА_1 , у порядку статті 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірного автомобіля за її особисті кошти, а тому вона не спростувала презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що транспортний засіб відноситься до неподільного майна, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач не давав згоди викупити у відповідача її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а примушування його до цього стане наслідком порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку.

В свою чергу, відповідачем не пред`являвся зустрічний позов щодо припинення спільної сумісної власності на автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, з виплатою іншому співвласнику грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно.

А відтак, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб. см, що зареєстрований за ОСОБА_1 , та залишено автомобіль у спiльнiй частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок з надвірними будівлями перебуває в стані незавершеного будівництва, а тому до завершення будівництва, введення його в експлуатацію та оформлення права власності на всю площу будинку неможливо здійснювати його розподіл, як об`єкта нерухомого майна, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та, враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 59,0 кв.м.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , у 2011 році ОСОБА_1 отримано будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку з добудовою веранди та будівництво гаража і літньої кухні. Згідно експлікації після завершення реконструкцію житлового будинку з добудовою веранди та будівництво гаража і літньої кухні його загальна площа мала становити 79,5 кв.м.

Поряд з цим, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження реальності факту реконструкцію житлового будинку з добудовою веранди та будівництвом гаража і літньої кухні, внаслідок чого збільшилася площа спірного будинку до 79,5 кв.м.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість тверджень відповідача про неможливість здійснення розподілу житлового будинку внаслідок його добудови та зміни площі з 59,0 кв. м на 75,9 кв. м, з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні відомості про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна змін щодо площі спірного житлового будинку. Більш того, позивачем не заявлені позовні вимоги щодо розподілу житлового будинку в натурі.

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Порхун Олесею Павлівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Порхун Олесі Павлівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Порхун Олесі Павлівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Порхун Олесі Павлівни залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року

Головуючий: Судді: