КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 760/5593/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7967/2023Головуючий у суді першої інстанції - Оксюта Т.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гавриком Антоном Вікторовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (батько), звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , (син), ОСОБА_4 , у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, від 17.07.2019, просили:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.05.2017 між ОСОБА_1 (батько), що діяв в інтересах ОСОБА_1 (син), на підставі довіреності, та ОСОБА_4 ;

припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 (батько), право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (батько) з 08.02.1975 по 24.12.1996 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу позивачі набули спільне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996. Право власності на вказану квартиру було оформлено на позивача ОСОБА_1 (батько).

У 2016 році у ОСОБА_1 (батько), діагностували онкологічне захворювання неходжинську лімфому ЦНС (головного мозку), що підтверджується копією медичної довідки.

Після діагностування вказаного захворювання ОСОБА_1 (батько) оформив на свого позашлюбного сина ОСОБА_1 (син) довіреність з правом розпоряджатись належним йому майном, який на підставі даної довіреності здійснив відчуження спільної квартири АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 , яка перебувала з ОСОБА_1 (батько) в позашлюбних відносинах.

Зазначили, що відповідачі ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 достеменно знали про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину, спірна квартира мала статус об`єкта спільної сумісної власності, але скориставшись хворобливим, безпорадним станом позивача ОСОБА_1 (батько), який не усвідомлював значення своїх дій, здійснили відчуження належної позивачам квартири.

Оскаржуваний правочин містить ознаки договору, вчиненого за зловмисною домовленістю представника співвласника майна та іншої сторони, оскільки у встановленому законом порядку за продаж квартири на рахунок власника грошові кошти не надходили.

З цих підстав ОСОБА_1 (батько), звернувся до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (син) злочину, передбаченого ст. 189 КК України. На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за № 0014440.

Також, ОСОБА_2 своєї згоди на відчуження квартири, належній їй на праві спільної сумісної власності не надавала.

Вважають, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості № 000 від 05.05.2017, що укладений між ОСОБА_1 (батько), в інтересах якого діяв ОСОБА_1 (син), на підставі довіреності та ОСОБА_4 має бути визнаний недійсним, а сторони повинні бути повернуті у попереднє становище.

До того ж, звертали увагу на те, що у період часу з 24.09.2016 по 07.10.2016 ОСОБА_1 (батько), перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого захворюванням головного мозку (новоутворення), і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. У зв`язку з цим до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. На підставі викладеного, просили позов задовольнити (т. 1 а.с. 2-7, 75-81, т. 4 а.с. 162-168).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.02.2023 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000, укладений 05.05.2017 між ОСОБА_1 (батько), від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. ПН КМНО 03.10.2016 за реєстровим № 3570, діяв ОСОБА_1 , (син), та ОСОБА_4 , ПН КМНО Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 392. Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін у попереднє становище, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.05.2017 між ОСОБА_1 (батько), від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. ПН КМНО 03.10.2016 за реєстровим № 3570, діяв ОСОБА_1 (син), та ОСОБА_4 , ПН КМНО Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 392. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено (т. 4 а.с. 188-197).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , (син), посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що висновки суду першої інстанції про наявність між ОСОБА_1 (син), та ОСОБА_4 зловмисної домовленості у момент укладення Договору купівлі-продажу від 05.05.2017 не підтверджується жодним доказом.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги факт того, що відповідачі постійно доглядати за ОСОБА_1 (батько), сплачували рахунки за його лікування, перераховували кошти для проживання протягом 2016-2019 років та оплачували його борги, і зазначені обставини не сумісні з твердженням суду першої інстанції, що мала місце зловмисна домовленість між ОСОБА_1 (син), який діяв від імені батька - ОСОБА_1 (батько), з іншою особою, його матір`ю ОСОБА_4 та вони бажали завдати ОСОБА_1 (батько), негативних наслідків.

Крім того, суд грубо проігнорував факт наявності волі та погодження договору купівлі-продажу від 05.05.2017 ОСОБА_1 (батько), тобто, видаючи довіреність від 03.10.2016, ОСОБА_1 (батько), усвідомлював, що наділив свого сина ОСОБА_1 (син), правом продажу його майна, у тому числі спірної квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд.

Також, додатковим аргументом того що ОСОБА_1 (батько), схвалив укладений у його інтересах договір купівлі-продажу від 05.05.2017 є нотаріальна заява останнього від 02.02.2018 подана ПН КМНО Лукасевичу Л.М., та зареєстровано в реєстрі за № 84.

Окрім зазначеного, звертає увагу на те, що судом першої інстанції не проводилась судово-психіатрична експертиза з метою встановлення наявності у ОСОБА_1 (батько), такого психічного стану, який би перешкоджав йому усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення договору купівлі-продажу від 05.05.2017. Крім того, у висновку експерта № 241 від 23.04.2019 конкретно не зазначено, що ОСОБА_1 (батько), у період з 24.09.2016 по 07.10.2016 абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто, суд першої інстанції встановив обставини, які мають суттєве значення для справи лише на припущенні, що є грубим порушенням процесу доказування. Виходячи з цього, суд неправильно застосував норму ст. 225 ЦК України та визнав на її підставі недійсним договір купівлі-продажу від 05.05.2017 (т. 4 а.с. 210-225).

31.05.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено, що здійснення спірного договору купівлі-продажу квартири відбулося на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 (батько), в момент перебігу захворювання, яке впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на часовий проміжок укладення спірного договору - в час настання у позивача стійкої ремісії (фактично одужання), а відповідно і відсутності підстав для продажу спірної квартири з метою залучення коштів на лікування (т. 5 а.с. 8-15).

07.06.2023 ОСОБА_5 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позивачами було порушено правила об`єднання позивних вимог. Суд першої інстанції не вчинив дії щодо роз`єднання позовних вимог або повернення позовної заяви як це визначено п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та ч. 6 ст. 188 ЦПК України, що є грубим порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи (т. 5 а.с. 16-21).

В судовому засіданні ОСОБА_1 (син), та його представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність зібраних у справі доказів свідчать про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_1 (син), який діяв за довіреністю від імені батька ОСОБА_1 (батько), з іншою особою, його матір`ю ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_1 (батько), квартири. У період часу з 24.09.2016 по 07.10.2016 ОСОБА_1 (батько), перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психологічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. У зв`язку з цим до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Належним способом захисту прав позивачів буде застосування наслідків недійсності правочинів шляхом повернення сторін у попереднє становище, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.05.2017.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.1975 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (батько), був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданим Палацом одружень «Жовтневий» серії НОМЕР_1 . 24.12.1996 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (батько), розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва.

У період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (батько), на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996, ОСОБА_1 (батько), була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Право власності було оформлено на ОСОБА_1 (батько).

05.12.1998 між ОСОБА_1 (батько) та відповідачем ОСОБА_8 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Святошинським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві 09.06.2017 (повторно).

При цьому, встановлено, що у ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_9 (після укладення шлюбу у 1998 році ОСОБА_4 ) був спільний син ОСОБА_1 (син), тобто народжений у період шлюбу ОСОБА_1 (батько) з позивачем ОСОБА_2 .

03.10.2016 ОСОБА_1 (батько) уповноважив ОСОБА_1 (син) на підставі довіреності, посвідченої ПН КМНО Клітко В.В., на право управління та розпоряджання, без права дарування, всім своїм майном, в тому числі рухомим і нерухомим, в цілому чи в будь-якій частці.

05.05.2017 між ОСОБА_1 (батько), в інтересах якого діяв ОСОБА_1 (син) на підставі довіреності, посвідченої ПН КМНО Клітко В.В. 03.10.2016 та відповідачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено ПН КМНО Лукасевич Л.М. 05.05.2017.

30.07.2018 ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_1 (син), що посвідчено ПН КМНО Рильською Л.С. 30.07.2018 за реєстровим № 1141 (т. 2 а.с. 78).

В подальшому, ОСОБА_1 (син), подарував відповідачу ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03.08.2018, посвідченого ПН КМНО Рильською Л.С.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ), ОСОБА_1 (батько) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 (батько) звернулись ОСОБА_3 (донька ОСОБА_1 від шлюбу з позивачем ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 (донька ОСОБА_1 від шлюбу з позивачем ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 (син ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 ).

Від ОСОБА_10 (батько ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) надійшла заява про відмову від прийняття спадщини.

Вказані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи № 865/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (батько), заведеною Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою.

04.10.2022 судом першої інстанції залучено у справі правонаступників ОСОБА_1 (батько), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме його доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 4 а.с. 133-134).

На підставі заяви ОСОБА_1 (батько) Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві було зареєстровано кримінальне провадження № 0014440, з приводу того, що 03.10.2016 невстановлена особа перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 шляхом обману заволоділа майном ОСОБА_1 (батько) завдавши останньому значної матеріальної шкоди.

На підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2019 Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена судово-психіатрична експертиза № 241 від 23.04.2019, згідно висновку якого у період часу з 24.09.2016 по 07.10.2016 ОСОБА_1 (батько) перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Також, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (батько), звернувся до суду з позовом про визнання довіреності виданої на ОСОБА_1 (син) від 03.10.2016 недійсною, однак, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 (батько), ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2021 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (батько) до ОСОБА_1 (син) про визнання довіреності недійсною було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами 1, 3 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 2, 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, що встановлено ст. 239 ЦК України.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачами було зазначено наступні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 недійсними:

відсутність згоди іншого подружжя на вчинення правочину;

вчинення правочину ОСОБА_1 (батько), який був дієздатною фізичною особою, однак у момент його вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України);

вчинення правочину, у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України).

Щодо позовної вимоги про відсутність згоди іншого подружжя на вчинення правочину, то апеляційний суд виходить з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.02.1975 було укладено шлюб між ОСОБА_1 (батько), та ОСОБА_11 , про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу від 23.12.1996, ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_1 (батько), купив квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 12).

24.12.1996 шлюб між ОСОБА_1 (батько), та ОСОБА_2 розірвано, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 13).

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», (в редакції від 11.04.1995), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час укладення спірного договору), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З наведеного можна зробити висновок, що спірна квартира була придбана подружжям під час перебування у шлюбі, і тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не надавала згоди на укладення її колишнім чоловіком ОСОБА_1 (батько), договору купівлі-продажу спірної квартири (т. 1 а.с. 16-18).

В ході розгляду справи, ОСОБА_4 було подано заяву про застосування строку позовної давності, з огляду на те, що зі спливом більш ніж 20 років з моменту розірвання шлюбу, ОСОБА_2 намагається визнати спірне майно спільною сумісною власністю та визнати правочин недійсним (т. 1 а.с. 105).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами 3 - 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пунктах 57, 118, 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20): «Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

У позовні заяві, ОСОБА_2 , зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 (батько), перебував у позашлюбних стосунках з ОСОБА_9 з середини 80-х років, а з 1998 року між ними було укладено шлюб, відповідно змінено прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про факт придбання її чоловіком ОСОБА_1 (батько), спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996, з моменту її придбання. До того ж, ОСОБА_4 була зареєстрована в спірні квартирі, що є порушенням прав ОСОБА_15 , тому остання мала можливість вирішити питання щодо визнання спірної квартири спільною власністю подружжя і її поділу у визначений законом строк, чого зроблено не було.

Таким чином, визначені обставини для задоволення позову як то відсутність згоди іншого подружжя на вчинення правочину, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності, і питання щодо поважності причин пропуску такого строку позивачем не заявлялось.

До того ж, позовна заява ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.05.2017 з підстав порушення її права як співвласника квартири заявлена до невірно обраного складу відповідачів. Договір купівлі-продажу від 05.05.2017 укладено між ОСОБА_1 (батько), в інтересах якого діяв ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_2 вважає, що її право було порушено, то свої вимоги у цій частині вона повинна була пред`явити до сторін вказаного договору, тобто, до ОСОБА_1 (батько), та ОСОБА_2 .

Разом із тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідачами за даною вимогою ОСОБА_1 (батько) зазначила ОСОБА_1 (син), який представляв його інтереси як продавця за довіреністю, і покупця ОСОБА_4

ОСОБА_1 (батько) був живий на момент пред`явлення позову у лютому 2019 року, а тому у позивачки не було перешкод для визначення відповідачем за даною вимогою саме ОСОБА_1 , що на думку апеляційного суду є суттєвим порушенням процесуального закону в частині визначення належного кола відповідачів за пред`явленим позовом, і є, також, самостійною підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо усвідомлення ОСОБА_1 (батько), своїх дій під час видачі довіреності від 03.10.2016, якою наділив свого сина ОСОБА_1 (син), правом продажу його майна, у тому числі спірної квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 496/4851/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 225 ЦК України, та зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України 2004 року (п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України у редакції від 15.12.2017) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України 2004 року (ст. 89 ЦПК України, 2017 року).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, 2017 року).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та або керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Із матеріалів справи вбачається, що 03.10.2016 ОСОБА_1 (батько), було видано довіреність на свого сина ОСОБА_1 (син), якою уповноважував останнього управляти та розпоряджатись, без права дарування, всім своїм майном, в тому числі рухомим та нерухомим (т. 1 а.с. 134).

На підставі зазначеної довіреності від 03.10.2016 було укладено договір купівлі продажу від 05.05.2017, між ОСОБА_1 (батько), в інтересах якого діяв ОСОБА_1 (син), та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 130).

У свою чергу, позивач ОСОБА_2 вважала, що одна з підстав вчинення спірного правочину була зловмисна домовленість між представником співвласника майна та іншою стороною, тому ОСОБА_1 (батько), було подано заяву до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві про вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (син), злочину, передбаченого ст. 189 КК України.

На підставі зазначених обставин, у кримінальному провадженні № 0014440 від 22.12.2018 було призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення чи перебував у тимчасово хворобливому розладі свідомості, який позбавляв ОСОБА_1 (батько), можливості віддавати звіт своїм діям та керувати ними у період часу з 24.09.2016 по 07.10.2016 (т. 3 а.с. 21-23).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 241 від 23.04.2019 у період часу з 24.09.2016 по 07.10.2016 ОСОБА_1 (батько), перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними (т. 3 а.с. 33).

Даний експертний висновок не містить подвійного змісту та є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76-81 ЦПК України.

Предметом позовної вимоги є не визнання довіреності недійсною, а визнання договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 недійсним з підстав неможливості усвідомлення та керування ОСОБА_1 (батько), своїми діями під час його укладання.

Однак, психологічний стан ОСОБА_1 (батько), встановлювався лише у період з 24 вересня по 07 жовтня 2016 року, а от у період укладання спірного договору , такі висновки відсутні. Тобто, доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу 05.05.2017 ОСОБА_1 (батько), перебував у стані коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, або в інший період, ніж зазначено у висновку судово-психіатричного експерта № 241 від 23.04.2019, матеріали справи не містять.

До того ж, довіреність від 03.10.2016, яка була видана ОСОБА_1 (батько), на ім`я ОСОБА_1 (син), не визнана недійсною у судовому порядку, оскільки ухвалою Солом`янського районного суду м Києва від 03.02.2021 у справі № 760/23439/19 провадження закрито.

Окрім зазначеного, особисто ОСОБА_1 (батько), було подано заяву від 02.02.2018 до нотаріуса про визнання вчиненого правочину та проведення розрахунку, у якій він зазначав, що жодних претензій будь-якого характеру щодо укладеного договору купівлі-продажу від 05.05.2017 він не має (т. 1 а.с. 133).

За таких обставин, доводи позивачів про неможливість усвідомлення та керування своїми діями ОСОБА_1 (батько), у період укладення оскаржуваного правочину є безпідставними.

У позовній заяві, з посиланням на ст. 232 ЦК України, зазначено, що договір купівлі-продажу було вчинено у результаті зловмисної домовленості між членами однієї сім`ї - ОСОБА_1 (син), який діяв на підставі довіреності від імені продавця - ОСОБА_1 (батько) та його матір`ю ОСОБА_4 (покупець). В подальшому ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ІНФОРМАЦІЯ_5 сину ОСОБА_1 , а останній, в свою чергу, 03.08.2018 знову подарував її своїй матері ОСОБА_4 . Позивачі наголошували на тому, що спірна квартира була відчужена представником ОСОБА_16 (син), саме у той період часу, коли подружні стосунки ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_4 (покупець) погіршилися, оскільки позовну заяву про розірвання шлюбу подано до суду в червні 2017 року, тоді як договір купівлі-продажу укладений 05.05.2017. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 (батько) отримав гроші від продажу спірної квартири, оскільки він зазначений правочин купівлі-продажу не схвалював, про що свідчить подання позовних заяв про визнання довіреності недійсною та про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку позивачів, свідчили про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 (покупець).

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисомовленості між ними.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за ст. 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Тобто, в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому, не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 24.02.2022 у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21).

Статтями 76-82 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Отже, доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

Перевіряючи обґрунтованість позовної вимоги у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку, що наданими позивачами доказами не доведено наявність зловмисної домовленості ОСОБА_1 (син), який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 (батько), з іншою особою, його матір`ю ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_1 (батько), квартири. Встановлено, що між ОСОБА_1 (батько), та ОСОБА_1 (син), завжди були гарні відносини, 03.10.2016 ОСОБА_1 (батько), уповноважив ОСОБА_1 (син), довіреністю посвідченою ПН КМНО Клітко В.В. за реєстраційним № 3570 управляти та розпоряджатися всім його майном (рухомим і нерухомим), у тому числі квартирою АДРЕСА_1 .

Коли у 2016 році ОСОБА_1 (батько), діагностували онкологічне захворювання - неходжинську лімфому ЦНС (головного мозку), саме ОСОБА_1 (син), та ОСОБА_4 підтримували його у лікуванні, ними сплачували рахунки за лікування та купувались для ОСОБА_1 (батько), медикаменти.

Крім того, вони допомогли сплатити кошти у погашення боргу ОСОБА_1 (батько), за кредитним договором № 2/2756489 від 08.08.2016, оскільки у цей час останній хворів, тимчасово не працював та власних коштів для погашення заборгованості не мав. Зазначені обставини підтверджуються випискою з особового рахунку ОСОБА_1 (син), та випискою з особового рахунку ОСОБА_4 .

Із зазначених виписок, також, вбачається, що відповідачі щомісяця перераховували кошти ОСОБА_1 (батько), у розмірі 20 000,00 грн, мотивуючи такі переводи грошей для лікування і на проживання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про існування між ОСОБА_1 (син), та ОСОБА_4 зловмисної домовленості при укладенні договору купівлі-продажу від 05.05.2017 не відповідає фактичним обставинам та спростовується наявними у справі доказами.

Окрім зазначеного, слід звернути увагу на те, що у своєму рішенні, суд першої інстанції вважає, що належним способом захисту прав позивачів може бути визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.05.2017 та застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції відповідно до ст. 216 ЦК України.

При цьому, вимогу про застосування наслідків недійсного правочину у вигляді повернення становища, що існувало до укладення договору купівлі-продажу від 05.05.2017 ОСОБА_2 не заявляла у позові та у своїх заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03.08.2018, посвідченого ПН КМНО Рильською Л.С. зареєстровано в реєстрі за № 1171, а не оскаржуваного договору.

Тому, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.05.2017 із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, а саме реституції як способу захисту цивільного права, не буде ефективним способом захисту і не призведе до відновлення порушеного права позивачів, а саме повернення спірної квартири у їх власність (як попередніх власників), оскільки така вимога може бути заявлена лише стороні оспорюваного правочину, яким ОСОБА_4 на час розгляду справи не є.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявляючи про порушення своїх прав внаслідок укладення спірного договору, позивачами не ставиться питання про повернення сплачених ОСОБА_4 коштів за договором, у разі визнання його недійсним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, та керуючись ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_17 (син) судовий збір у розмірі 15 659,10 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гавриком Антоном Вікторовичем, задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 ) судовий збір у розмірі 15 659(п`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять),10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова