Справа № 758/9992/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

01 грудня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Сіренко Б.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.02.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 200 тис. доларів США зі строком повернення вказаної позики до 31.12.2022.

Відповідно до п. 6 договору позики, за домовленістю сторін, сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які ОСОБА_1 зобов`язаний видати ОСОБА_2 одночасно із отриманням платежу від позичальника.

Пунктом 13 договору позики встановлено, що договір позики вчиняється за письмовою згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 , яка ознайомлена зі змістом цього договору позики, який відповідає її волевиявленню та стверджує, що дії її чоловіка, ОСОБА_2 при отримані грошей у позику та при укладанні договору позики відповідають інтересам сім`ї, про що свідчить її особистий підпис у договорі.

08.12.2022 ОСОБА_2 під час перебування закордоном в Швейцарській конфедерації було надано заяву, якою він підтверджує отримання ним від ОСОБА_1 позики в розмірі 200 тис. доларів США, підпис ОСОБА_2 посвідчено нотаріусом.

08.12.2022 ОСОБА_3 під час перебування закордоном в Швейцарській конфедерації було надано заяву, якою вона підтверджує отримання її чоловіком ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в розмірі 200 тис. доларів США та зазначає, що вказана позика отримана в інтересах сім`ї. Підпис ОСОБА_3 посвідчено нотаріусом.

У передбачений договором строк, а саме до 30.12.2022, позику ОСОБА_2 повернуто не було. Досудові вимоги позивача про повернення боргу відповідачами проігноровано, кошти не повернуто.

У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення боргу, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених майнових прав.

Позивач із посиланням на ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вважає відповідачів солідарними боржниками щодо повернення позики, отриманої відповідачем1 відповідно до договору позики, строк повернення якої настав та яка у встановлені договором позики строки відповідачами не повернута.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2023 головуючим суддею у справі визначено Петрова Д.В.

29.08.2023 ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26.10.2023 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові просив позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

15.02.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Відповідно до п. 1-3 договору позики, на момент укладення договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 200 тис. доларів США зі строком повернення вказаної позики до 31.12.2022.

Відповідно до п. 6 договору позики, за домовленістю сторін, сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які ОСОБА_1 зобов`язаний видати ОСОБА_2 одночасно із отриманням платежу від позичальника.

Пунктом 13 договору позики встановлено, що договір позики вчиняється за письмовою згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 , яка ознайомлена зі змістом цього договору позики, який відповідає її волевиявленню та стверджує, що дії її чоловіка, ОСОБА_2 при отримані грошей у позику та при укладанні договору позики відповідають інтересам сім`ї, про що свідчить її особистий підпис у договорі позики.

08.12.2022 ОСОБА_2 під час перебування закордоном в Швейцарській Конфедерації надав заяву, якою підтвердив отримання ним від ОСОБА_1 позики в розмірі 200 тис. доларів США. Підпис ОСОБА_2 посвідчено нотаріусом.

08.12.2022 ОСОБА_3 під час перебування закордоном в Швейцарській Конфедерації надала заяву, якою вона підтверджує отримання її чоловіком ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в розмірі 200 тисяч доларів США та зазначає, що вказана позика отримана в інтересах сім`ї. Підпис ОСОБА_3 посвідчено нотаріусом.

Оскільки в строк до 30.12.2022 позику ОСОБА_2 повернуто не було, 07.06.2023 позивачем на адресу відповідача-1, яка вказана в договорі позики та заяві відповідача-1, було направлено вимогу за вих. № 07/06/23-2 про повернення боргу.

16.06.2023 позивачем на адресу відповідача-1, яка вказана в договорі позики та заяві відповідача-1, було направлено вимогу за вих. № 16/06/23-1 про повернення боргу.

16.06.2023 позивачем на адресу відповідача-2, яка вказана в договорі позики та заяві відповідача-2, було направлено вимогу за вих. № 16/06/23-2 про повернення боргу.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти за невиконаним зобов`язанням за договором позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи, а саме з копії договору позики від 15.02.2022, оригінал якого судом було досліджено в судовому засіданні, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли договірні правовідносини, відповідно до яких ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 200 тис. доларів США та зобов`язався їх повернути до 31.12.2022.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав, суму боргу у передбачений договором строк не повернув.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Суд, вирішуючи справу, враховує правову позицію Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 25.04.2018 у справі № 212/8891/15- ц, відповідно до якої «у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники».

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.».

Таким чином, відповідач-1 та відповідач-2 є солідарними боржниками щодо повернення позики, отриманої відповідачем-1 відповідно до договору позики, строк повернення якої настав та яка у встановлені договором позики строки відповідачами не повернута.

Крім того, в частині можливості стягнення суми боргу в іноземній валюті суд керується наступним.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідачі договірні зобов`язання не виконали, грошові кошти позичені саме в іноземній валюті - доларах США, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, саме в сумі 200 тис. доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами та вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями про сплату судового збору № від 05.07.2023 та №0.0..1 від 24.08.2023 в загальній сумі 13420,00 грн, які відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів в рівних долях на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 15.02.2022 в сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США, що на день подання позову складає 7 314 000 (сім мільйонів триста чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок, в рівних долях по 6 710 (шість тисяч сімсот десять) гривень 00 копійок з кожного відповідача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Дмитро ПЕТРОВ