ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 641/2102/23

провадження № 22ц/818/2531/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року в складі судді Музиченко В.О.

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є споживачами послуг, які надає підприємство, однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за період з 01 лютого 2018 року по 31 березня 2023 року у них утворилася заборгованість, яка становить 64 904,32 грн.

Просив стягнути солідарно з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в сумі 64 904,32 грн та судовий збір в сумі 2 684,00 грн.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду за період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року залишено без розгляду за заявою позивача.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2023 року позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено повністю, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 березня 2023 року у розмірі 60 309,49 грн, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати зі сплати судового збору у сумі 2 684,00 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено частково; заочне рішення від 26 червня 2023 року скасовано, призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь заборгованість за оплату послуг з теплопостачання за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 березня 2023 року у розмірі 60 309,49 грн, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати зі сплати судового збору у сумі 2 684,00 грн.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, відстрочити їй сплату судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, її не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Вона не отримувала судової повістки на 10 жовтня 2023 року. Судом першої інстанції не враховано всіх здійснених платежів у рахунок погашення заборгованості. Суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 помер, та не вирішив питання щодо залучення його правонаступників.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не виконують належним чином свого обов`язку із оплати наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них заборгованості. Вимоги заявлені в межах строку позовної давності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг централізованого опалення і підігріву води, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки зі своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги.

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість, яка за період з 01 лютого 2018 року по 31 березня 2023 року склала 64 904,32 грн (а. с. 4-5).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Стаття 543 ЦК України передбачає. що в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсягу як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц (провадження № 61-14819 св 20), від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц (провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19).

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Як встановлено судом Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 березня 2023 року надавались відповідачам послуги з теплопостачання, які вони повинні оплатити.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 60 309,49 грн (64 904,32 грн 2340,49 грн 1346,94 грн 907,40 грн за березень-травень 2022 року, оскільки вимоги в цій частині залишені без розгляду).

Установивши, що відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 березня 2023 року у них утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Позивач звернувся до суду 26 квітня 2023 року, ще під час дії карантину, який був скасований з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У спірних правовідносинах обов`язок споживачів сплачувати за надані позивачем послуги є щомісячним. Отже, позовна давність до вимог про стягнення заборгованості, що існували в межах трирічного строку до дня набрання чинності згаданим Законом № 540-IX 02 квітня 2020 року, тобто зі строком виконання з 02 квітня 2017 року, вважається такою, що не спливла.

Враховуючи, що строк позовної давності за вимогами за період з 01 лютого 2018 року закінчувався 01 лютого 2021 року, а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, під час дії якого строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та з 01 червня 2022 року по 31 березня 2023 року не виходить за межі строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 цих висновків суду не спростовують.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, спростовуються наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення 14 вересня 2023 року на ім`я ОСОБА_2 судової повістки на 10 жовтня 2023 року (а. с. 68).

Твердження ОСОБА_2 про неврахування всіх здійснених платежів у рахунок погашення заборгованості судова колегія відхиляє, оскільки у наданій позивачем відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу враховані платежі споживачів за спірний період, та дані, що містяться у зазначеній відомості, збігаються з даними, викладеними у довідках про нарахування та оплату послуг з теплопостачання, постачання теплової енергії та постачання гарячої води, наданих відповідачкою (а. с. 38-39).

Будь-яких даних про здійснення нею інших оплат та доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_2 не надано.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що суд не врахував факт смерті відповідача ОСОБА_4 та не вирішив питання щодо залучення його правонаступників, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з наданого на запит суду першої інстанції листа Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції від 21 вересня 2023 року вбачається, що перевіркою облікових даних архівного фонду Відділу актового запису про смерть стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (а. с. 60). Доказів смерті ОСОБА_4 відповідачка не надала. З клопотаннями про витребування інших доказів щодо цього ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не зверталась.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, та їй відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року, з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн в дохід держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4 026, 00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2023 року.