провадження № 22-ц/824/5165/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником - адвокатом Миролюбовою Ольгою Володимирівною, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У обґрунтування підстав звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що він є власником вантажного автомобіля Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13.12.2013 НОМЕР_2. Зазначає, що у січні 2018 року на підставі попереднього усного договору транспортний засіб Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 був переданий у користування відповідачу.

26 січня 2018 року за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_1 сталась дорожня-транспортна пригода. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2018 року у справі № 695/285/18 ОСОБА_1 визнано винними у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить позивачу, завдано шкоду. Вартість ремонту на його відновлення, що підтверджено документально, становить 103 900,00 грн. Окрім того, позивачем додатково були витрачені грошові кошти у розмірі приблизно 30 000,00 грн. на придбання запчастин та комплектуючих автомобіля, пошкоджених внаслідок ДТП, але документально підтвердити це не має можливості, в зв'язку з придбанням необхідних деталей на «розбірних майданчиках» та ринках.

Ремонт автомобіля був фактично завершений наприкінці травня 2018 року. Про розмір шкоди він усно повідомив відповідача 31.05.2018 року. Крім того, у середині вересня на адресу відповідача було надіслано лист, у якому містилась вимога здійснити відшкодування завданої шкоди майну позивача.

Оскільки відповідач завдану шкоду не відшкодував, вважає своє право порушеним, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 114 673,72 грн, у тому числі 103 900,00 грн. - заборгованості внаслідок завдання шкоди, 3% річних - 1 298,04 грн., збитки завдані інфляцією - 9 475,68 грн., судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

21 березня 2019 року до суду від представника позивача - адвоката Кабанова І.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог. Просив стягнути з відповідача грошові кошти за завдану шкоду у сумі 103 900 грн., а також три проценти річних від простроченої суми у сумі 2 510,68 грн. та збитки завдані інфляцією - 18 327,96 грн.

Також 22 квітня 2019 до суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. Просив стягнути з відповідача грошові кошти за завдану шкоду у сумі 103 900 грн., а також три проценти річних від простроченої суми у сумі 2 783,95 грн. та збитки завдані інфляцією -20 322,84 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування завданої матеріальної шкоди 103 900,00 (сто три тисячі дев'ятсот) грн. та судовий збір в розмірі 1039,00 (одна тисяча тридцять дев'ять ) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1, через представника - адвоката Миролюбову Ольгу Володимирівну, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості внаслідок завдання шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши у відшкодування шкоди 25 220,00 грн.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що ОСОБА_2, будучи особою, на яку покладається обов'язок доведення обсягу пошкоджень автомобіля в ДТП та вартості його відновлювального ремонту з урахуванням отриманих пошкоджень, таких доказів суду першої інстанції не надав.

На думку апелянта, надані позивачем видаткові накладні та замовлення-наряди не можуть бути достатніми й належними доказами. Окрім того, вважає, що з наданих документів неможливо достовірно встановити, що придбання відповідних запасних частин здійснювалося саме для відновлювального ремонту автомобіля марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження в ДТП 26 січня 2018 року, використання відповідних запасних частин під час відновлювального ремонту даного автомобіля.

Наголошує, що позивачем не було надано ні акту огляду автомобіля, складеного відповідним спеціалістом за участі відповідача, ні відповідного звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля.

У апеляційній скарзі апелянт визнає свою вину в ДТП, проте не визнає розмір визначених позивачем збитків, оскільки, на думку апелянта, обсяг робіт та деталей, визначених у наданих позивачем документах, не відповідають пошкодженням, отриманим у ДТП.

Поряд з цим, відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що він повністю відшкодував шкоду, заподіяну власнику іншого автомобіля ВАЗ, оскільки позивач не мав полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності як власника автомобіля. Зазначає, що до травня 2018 року відповідач займався відновлювальним ремонтом автомобіля позивача і за власні кошти придбав запчастини на загальну суму 13 500 грн. 00 коп., доказами вказаного є експрес-накладні № 59 9980 5872 3064 від 12 лютого 2018 року і № 59 0003 1668 3716 від 13 лютого 2018 року.

Апелянт стверджує, що одразу після ДТП між сторонами даної справи відбулася розмова щодо відшкодування вартості ремонту, вони усно домовилися, що відповідач повинен відшкодувати ОСОБА_2 50% вартості відновлювального ремонту. Одночасно було досягнуто згоди про те, що ОСОБА_2 у відповідача буде відраховувати із заробітної плати щомісяця 800 грн. 00 коп. Вказує, що за період з лютого по серпень 2018 року позивач утримав з заробітної плати відповідача 9 600 грн.

Поряд з цим апелянт зауважує, що призначена судом автотоварознавча експертиза не була проведена з вини позивача ОСОБА_2 через ненадання ним документів і фотозображень, необхідних для проведення експертизи.

На думку апелянта, суд першої інстанції мав стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі, що був ним запропонований, - 25 220,00 грн.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження, направленій разом з копією апеляційної скарги на електронну адресу позивача, використану ним у матеріалах справи, як засіб для листування і отриману останнім, було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на предмет, ціну спору та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1.

26 січня 2018 року, за участю автомобіля марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 сталась дорожня-транспортна пригода. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2018 року у справі № 695/285/18, ОСОБА_1 визнано винними у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вина ОСОБА_1 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України і доказуванню не підлягає.

З поданих позивачем доказів, а саме видаткової накладної від 13 лютого 2018 року № ЧП - 0070 на суму 17 560,00 грн., видаткової накладної від 16.02.2018 № ЧП - 0086 на суму 18 740,00 грн., замовлення - наряда від 16.03.2018 № 30 на суму 60 780,00 грн., замовлення - наряда від 25.05.2018 № 792 на суму 6 820,00грн., вартість ремонту автомобіля , яка була оплачена позивачем, становить 103 900,00 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на спростування того, що позивач не ніс витрати на відновлювальний ремонт автомобіля або ніс у значно меншому обсязі. Суми матеріального збитку не спростовані відповідачем. Також суд першої інстанції, ураховуючи той факт, що ДТП відбулось з вини відповідача, який керував транспортним засобом, та між його діями та наслідками, що настали є безпосередній причинний зв`язок, що встановлено постановою Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2018 року, вважав, що вартість відновлювального ремонт автомобіля становить 103 900,00 грн., і вказана сума завданих збитків в розмірі 103 900,00грн. має бути стягнута з винної особи, тобто з відповідача.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції вважав їх передчасними та мотивував тим, що позивач не надав суду доказів того, коли саме законом встановлений обов`язок особи виплатити відшкодування. Висунення вимоги та її отримання не може ототожнюватись з початком строку виплати, особливо враховуючи, що відповідач не погоджувався з даною вимогою та вважав її необґрунтованою.

Колегія суддів, ураховуючи межі доводів апеляційної скарги оцінює висновки суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, і в цій частині зазначає наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду копії видаткових накладних та копії замовлень-нарядів.

Однак колегія суддів критично оцінює такі докази позивача, оскільки вони не підтверджують реальний розмір шкоди, завданої позивачу саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 26 січня 2018 року, оскільки у матеріалах справи відсутні докази необхідності таких витрат для відновлення порушеного права позивача та перебування таких витрат у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Суду не було надано ні акту огляду автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, ні звіту про оцінку вартості матеріального збитку, які б підтверджували необхідність проведення вказаних позивачем робіт саме у зв'язку з ДТП, а отже, причинний зв'язок між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та наслідками ДТП є не доведеним.

Суд першої інстанції вважав, що відповідач, заперечуючи проти витрат позивача на відновлювальний ремонт автомобіля, вказував на завищення розміру матеріальної шкоди, шляхом включення робіт, які в даному випадку не були на його думку необхідні, належних та допустимих доказів на підтвердження цього не надав.

Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги, що у даній справі за клопотанням відповідача ОСОБА_1 з метою встановлення реального розміру шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом першої інстанції було призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

- визначити перелік пошкоджень автомобіля марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1, завданих внаслідок ДТП, що мала місце 26 січня 2018 року, та обсяг ремонтних операцій, необхідних для відновлювального ремонту;

- визначити вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1, внаслідок ДТП, що мала місце 26 січня 2018 року.

27 червня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта Гужва І.В щодо необхідності надання додаткової інформації для проведення експертизи, а саме: чітких, якісних та розбірливих фотозображень автомобіля, що відображають ідентифікаційні ознаки та пошкодження транспортного засобу, які утворилися внаслідок ДТП або акту огляду транспортного засобу, складені безпосередньо після ДТП, за допомогою яких можна встановити характер та обсяг пошкоджень, завданих внаслідок ДТП та надати оригінал сплаченої квитанції на проведення судової експертизи. Також у клопотанні зазначено, що у зв'язку з тим, що автомобіль на даний момент відновлено, то є необхідність уточнити питання, поставлені на вирішення експерту про проведення даного дослідження без огляду транспортного засобу, за матеріалами цивільної справи та додатково наданим матеріалам.

У судовому засіданні 05 липня 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування документів, які зазначені в клопотанні експерта.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечував, зазначивши, що такі документи відсутні, а автомобіль не перебуває у власності позивача.

Ухвалами Києво-Святошинського суду Київської області від 05.07.2022 року клопотання представника відповідача залишено без задоволення, закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів відчуження позивачем спірного автомобіля. Натомість, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником автомобіля марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що позивач, ухилившись від надання експертові додаткової інформації для проведення експертизи, не довів реального розміру шкоди, завданої йому відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК Україниобов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, зважаючи, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності та вартості відновлювального ремонту автомобіля внаслідок ДТП саме в розмірі 103 900,00 грн., позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними у встановленому цивільним процесуальним законом порядку, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Щодо доводів апелянта про визнання ним позову в частині стягнення з нього на користь позивача збитків в розмірі 25 220,00 грн. апеляційний суд, за встановлених вище обставин, розцінює критично і до уваги не бере, зважаючи на таке.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17.

Відповідно, апеляційний суд, встановивши недоведеність позивачем позовних вимог, не бере до уваги часткове визнання відповідачем позовних вимог.

Водночас довід апелянта щодо наявності усної домовленості між сторонами даної справи щодо порядку та розміру відшкодування вартості ремонту апеляційний суд оцінює критично й до уваги не бере, оскільки вказані обставини не підтверджуються жодними належними, допустимими та достатніми доказами.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості внаслідок завдання шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 103 900,00 грн.

В частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенні, судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи судом першої інстанції, понесені позивачем, покладаються на позивача.

Оскільки апеляційний суд ухвалює судове рішення в оскаржуваній частині про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір в розмірі 1 180 грн. 20 коп., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом Миролюбовою Ольгою Володимирівною, - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2022 року в частині стягнення відшкодування у розмірі 103 900,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості внаслідок завдання шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 180 грн. 20 коп - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова