ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 522/24477/17

провадження № 61-12809св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанови Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.

у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), угрудні 2017 року звернулося до суду з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20 березня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою нарівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Позовні вимоги банк обґрунтовував тим, що 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 2007/13-2.06/155.

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, у зв`язку з чим станом на 08 вересня 2017 року виникла прострочена заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 160 882 доларів США та заборгованості за відсотками - 143 243,16 доларів США.

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 22 січня 2020 року замінив ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 24 травня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що договір іпотеки не був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі іпотек.

Приморський районний суд міста Одеси додатковим рішенням від 22 липня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Цірат Г. В. задовольнив.

Стягнув з АТ «Альфа-Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 90 402,41 грн.

Суд першої інстанції, врахувавши складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, час розгляду справи, дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 90 402,41 грн.

Одеський апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2021 року в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні позову змінив. Виклав мотивувальну частину рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2021 року в редакції мотивувальної частини цієї постанови. У решті рішення залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що незважаючи на відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження квартири іпотекою, банк пред`явив до останніх набувачів квартири позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, не заявляючи вимог про визнання за банком права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.

Місцевий суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Одеський апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив частково. Додаткове рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року змінив.

Виклав мотивувальну частину додаткового рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року в редакції мотивувальної частини даної постанови.

Виклав резолютивну частину додаткового рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року в наступній редакції:

«Заяву представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Цірат Г. В. задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн. В задоволенні решти заяви про ухвалення додаткового рішення - відмовити».

Змінюючи додаткове рішення апеляційний суд врахував характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, характер складності справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 50 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

Від представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Борщенка К. Ю. у грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Від представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Борщенка К. Ю. у грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 і ОСОБА_4 - адвоката Цірат Г. В. про ухвалення додаткового рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційні скарги

У касаційній скарзі як на підставу оскарження рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судом неправильно надано кваліфікацію існуючих між сторонами правовідносин, а застосована практика не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Така підстава як неефективний спосіб захисту не може бути обґрунтованим доводом та підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки порушує право сторони на доступ до правосуддя.

Згідно з копією іпотечного договору в Державні реєстри було внесено запис про іпотеку за № 408 та запис про заборону відчуження за № 38, однак з невідомих іпотекодержателю обставин вилучені з Державних реєстрів.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Встановивши факт переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про застосування до правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідача та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, про що зазначив у постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-53цс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

У даному випадку при виникненні спору мало місце невідповідність письмових доказів інформації, наявній у державних реєстрах, однак це не може бути підставою для відмови у позові, оскільки у разі невідповідності відомостей наведених у Державному реєстрі прав про припинення іпотеки, даним, зазначеним в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, пріоритет має інформація, що міститься в названих документах (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 918/80/19).

Незмінною є правова позиція Верховного Суду про те, що іпотека залишається чинною для нового власника навіть у разі відсутності відповідного реєстраційного запису про обтяження, який був вилучений (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14-ц).

Іпотека дійсна з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 478/5566/18).

У будь-якому разі чинна законна іпотека має пріоритет над відомостями з реєстру речових прав. Тобто, якщо інформація у реєстрі речових прав про іпотеку (наприклад, іпотека припинена) суперечить первинним документам про державну реєстрацію, пріоритетного значення набувають первинні підстави реєстрації - той самий іпотечний договір (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 918/80/19).

У касаційній скарзі як на підставу оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судом апеляційної інстанції не застосовано правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, та у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/19, від 29 січня 2020 року у справі № 755/15364/17, від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17, від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

Матеріали справи не містять доказів щодо представництва іншої особи адвоката Янушкевича О. Д. у цій справі, заява про стягнення витрат заявлена іншим адвокатом.

Відповідачами до закінчення судових дебатів не подано заяву про подання доказів понесення судових витрат.

Сторонами не надано жодного доказу на підтвердження заявлених витрат на правничу допомогу, тому суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині витрат на правничу допомогу.

Винагорода у розмірі, визначеному у вказаних заявником розмірах, є завищеною, надуманою, недоведеною жодними доказами, та такою, що дійсно не відповідає складності справи, тому не підлягає задоволенню, або підлягає зменшенню.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Цірат Г. В. у травні 2023 року надійшов відзив на касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не надано оригіналу іпотечного договору щодо спірної квартири, докази (інформаційні довідки, витяги з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державного реєстру іпотек) на підтвердження існування будь-яких обтяжень спірного майна, докази існування судових справ, які б підтверджували, що банк оспорював дії (державного) реєстратора прав на нерухоме майно щодо вилучення таким реєстратором відомостей про обтяження спірного майна з Державних реєстрів.

На час укладення іпотечного договору ОСОБА_3 ще не стала власником спірного майна, а іпотечний договір не було зареєстровано у Державних реєстрах, тому він кваліфікується як неукладений.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації, взаємні права та обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 203/2612/13-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 640/3775/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 478/5566/18.

Від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Цірат Г. В. у травні 2023 року надійшов відзив на касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що судові витрати, понесені відповідачами, є співмірними, оскільки розгляд справи триває тривалий час, до роботи було долучено трьох адвокатів.

Заявниками було подано докази на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи з порушенням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 лютого 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Приморського районного суду міста Одеси.

Справа № 522/24477/17 надійшла до Верховного Суду 02 травня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 07 червня 2023 року продовжив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 строк на подання відзивів на касаційній скарги.

Верховний Суд ухвалою від 28 серпня 2023 року справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 березня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 2007/13-2.06/155, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000 доларів США зі сплатою 12,7 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з квітня 2007 року до лютого 2032 року щомісячно рівними частками по 633 долари США, в березні 2032 року - 733 долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 19 березня 2032 року.

Відповідно до пункту 1.2. договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири загальною площею 81 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 березня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно з пунктом 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20 березня 2007 року квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2. іпотечного договору вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 1 200 000 грн, що еквівалентно 237 623,76 доларів США.

Пунктом 1.3. іпотечного договору передбачено, що загальна вартість предмета іпотеки відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 19 березня 2007 року № 13921164, становить 28 350 грн.

Пунктом 1.4. іпотечного договору встановлено, що зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання - повернення кредиту в сумі 190 000 доларів США.

Відповідно до пунктів 1.5., 1.6. іпотечного договору іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.5. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

4.5.1. на підставі рішення суду; або

4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або

4.5.4. шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або

4.5.5. шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

29 червня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (покупці) укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 купили в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,9 кв. м, загальною площею 81,0 кв. м.

У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що вказана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В. В. 20 березня 2007 року за реєстровим № 406, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17362352, номер запису: 504 в книзі: 637пр-35, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно № 14046294, виданим Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 28 березня 2007 року.

Згідно з пунктом 4 договору купівлі-продажу продавець свідчить, що вказана квартира на момент укладення цього договору до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і поза межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена; сервітутами, боргом за житлово-комунальні послуги та користування електроенергією не обтяжена, у відчужуваній квартирі будь-яких самочинних прибудов, перебудов чи перепланувань не проводилось, у відчужуваній квартирі ніхто з малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, не проживає та не зареєстровано, а також про те, що дохід від продажу вказаної квартири є доходом, отриманим продавцем від першого у 2016 році продажу житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 ЗК України залежно від її призначення, та перебуває у власності продавця понад три роки.

ОСОБА_3 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, в результаті чого станом на 08 вересня 2017 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 160 882 доларів США та заборгованість за відсотками 143 243,16 доларів США.

17 лютого 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» направив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень, в якій повідомив, що у разі невиконання вимоги банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Також у вказаній вимозі зазначено, що у разі якщо боржники не мають наміру усувати зазначені порушення умов основного зобов`язання чи не усунуть їх протягом 30 днів ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру загальною площею 81 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України.

У порушення умов кредитного договору, іпотечного договору та вимог чинного законодавства України станом на дату звернення до суду ОСОБА_3 не здійснила погашення всієї суми заборгованості у встановлені строки, яка наразі загалом складає 9 186 475,48 грн.

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2007 року придбала у ОСОБА_6 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була зареєстрована за ОСОБА_3 28 березня 2007 року, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 березня 2007 року № 14046294.

Згідно з копією Інформаційної довідки з № 62339660 від 29 червня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за пошуком параметрів запиту « ОСОБА_3 » та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» підтверджується, що ОСОБА_3 на момент отримання цього витягу була власницею спірного майна з 28 березня 2007 року за договором купівлі-продажу від 20 березня 2007 року, яке не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб.

З копії Інформаційної довідки № 62339833 від 29 червня 2016 року судами також встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуком параметрів запиту « АДРЕСА_1 - адреса спірного майна» та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження», що спірне майно на момент отримання цього витягу було придбано ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 20 березня 2007 року, державна реєстрація якого відбулася 28 березня 2007 року, і саме з цього моменту ОСОБА_3 стала його власником, і воно не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга АТ «Сенс Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року в частині вирішення заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Цірат Г. В. про стягнення витрат професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги АТ «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас Верховний Суд враховує, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine»,заява № 43768/07).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: «За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте помилилися щодо підстав відмови, оскільки не врахували, що укладаючи договір купівлі-продажу 29 червня 2016 року спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі відсутні будь-які застереження про іпотеку, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали обґрунтованих сумнівів щодо існування прав чи обтяжень на це майно, тому набули спірне нерухоме майно вільними від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень і є його добросовісними набувачами.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним, зокрема у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 570/4882/19 (провадження № 61-12213св22).

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Щодо касаційної скарги АТ «Сенс Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Цірат Г. В. на підтвердження понесених витратна професійну правничу допомогу надала до Приморського районного суду міста Одеси:

- договір про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Юрзовнішсервіс»;

- договір про надання професійної правничої допомоги від 16 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і Адвокатським об`єднанням «Юрзовнішсервіс», згідно з яким Адвокатське об`єднання «Юрзовнішсервіс» доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати юридичну допомогу клієнтам в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, в тому числі у цивільній справі № 522/24477/17;

- рахунок від 21 лютого 2018 року № 21/02/18 на суму 40 000 грн, що підлягала сплаті згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2018 року, акт про приймання наданих послуг від 24 липня 2018 року та платіжне доручення № 15739944 від 04 квітня 2018 року;

- рахунок від 24 липня 2018 року № 24/07/18 на суму 32 268,73 грн, платіжне доручення № @2PL338801 від 06 серпня 2018 року, акт про приймання наданих послуг від 29 серпня 2018 року;

- рахунок від 29 січня 2019 року № 29/01/19 на суму 28 133,68 грн, меморіальний ордер від 15 лютого 2019 року № @2PL004968 (Додаток 8), акт про приймання наданих послуг від 12 лютого 2019 року (Додаток 9), в тому числі 5 600 грн, сплачених іншому представнику відповідачів - адвокату Янушкевичу О. Д., рахунок від 31 січня 2019 року № 01-2019, платіжне доручення від 02 квітня 2019 року № 173, акт № 1 від 02 квітня 2019 року здачі прийняття робіт (наданих послуг) до договору про надання професійної правничої допомоги від 18 січня 2019 року.

06 березня 2018 року разом з подачею відзиву на позов, за підписом адвоката Цират Г. В. Адвокатського об`єднання «Юрзовнішсервіс», яке представляє інтереси відповідачів, було подано клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу в якому заявник, зазначає, що керуючись статтею 135 ЦПК України та приймаючи до уваги наявність ознак завідомо безпідставного позову та ознак зловживання правом на позов позивачем, відповідачі просять суд зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі - 110 000 грн для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2018 року.

30 червня 2021 року від АТ «Альфа-Банк» надійшло, зокрема клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу.

Оцінивши доводи сторін, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, апеляційний суд дійшов правильного висновку про зміну рішення суду першої інстанції та наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 90 402,41 грн до 50 000 грн.

Доводи касаційної скарги про порушення заявником положень частини восьмої статті 141 ЦПК України не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19 (провадження № 61-16587св19).

Із матеріалів справи встановлено, що 06 березня 2018 року разом з подачею відзиву на позов, за підписом адвоката Цират Г. В. Адвокатського об`єднання «Юрзовнішсервіс», яке представляє інтереси відповідачів, було подано клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу в якому заявник, зазначає, що керуючись статтею 135 ЦПК України та приймаючи до уваги наявність ознак завідомо безпідставного позову та ознак зловживання правом на позов позивачем, відповідачі просять суд зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі - 110 000 грн для забезпечення можливого відшкодування їхніх майбутніх витрат на професійну правничу допомогу згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 21 лютого 2018 року.

Враховуючи викладене, заявники зробили відповідну заяву про надання доказів до закінчення судових дебатів в суді першої інстанції, що свідчить про додержання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права.

Таким чином, наведені в касаційні скарзі АТ «Сенс Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року в частині вирішення заяви про стягнення витрат професійну правничу допомогу доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції в частині вирішення заяви про стягнення витрат професійну правничу допомогуі не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна оскаржених судових рішень, шляхом зміни їх мотивів, викладених у цій постанові не призвела до іншого результату вирішення справи, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, прийняту за наслідками перегляду рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 травня 2022 року, змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року в частині вирішення заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Цірат Ганни Віталіївни про стягнення витрат професійну правничу допомогу залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко Судді:А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко Є. В. Петров