ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/742/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2023 року в складі судді Зуб Г.А., у справі № 953/12936/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою.

Позов мотивований тим, що 22 вересня 2014 року відповідач взяв у позивача грошову суму в розмірі 5000 доларів США, та зобов`язався повернути борг до початку березня 2015 року, на підтвердження чого складено боргову розписку. В лютому 2015 року при особистій зустрічі позивач вимагав від відповідача повернути вказаний борг, але останній скаржився на скрутне матеріальне становище та прохав перенести дату повернення боргу до 01 вересня 2018 року, та обіцяв сплачувати відсотки за користування позикою, на що позивач погодився. Внаслідок домовленості дата повернення позики була перенесена на 01 вересня 2018 року, письмові зміни до розписки з приводу цього не вносились. На даний час зобов`язання не виконано, борг в розмірі 5000 доларів США відповідачем позивачу повернуто не було.

22 листопада 2019 року відповідач звернувся до позивача з новим проханням надати йому у борг кошти в розмірі 120 000 грн, який зобов`язався повернути в повному обсязі у строк до 01 червня 2020 року, на що позивач погодився та передав вказані кошти у борг, на підтвердження чого було складено боргову розписку. На даний час ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, та кошти в розмірі 5000 доларів США та 120 000,00 грн позивачу не повернув. Позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення боргу, однак вони були залишені останнім без задоволення.

У позові, крім основного боргу, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача три відсотки річних за борговими розписками від 22 вересня 2014 року та від 22 листопада 2019 року, а також інфляційні витрати за борговою розпискою від 22 листопада 2019 року за наведеним у позові розрахунком. Крім того, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення боргів, позивач зазнав переживань та страждань, чим було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн.

Посилаючись на вказане позивач просив, стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу за договором позики від 22 вересня 2014 року в розмірі 5000 доларів США, та три відсотки від суми боргу за прострочення зобов`язань в розмірі 427 доларів США; суму боргу за договором позики від 22 листопада 2019 року в розмірі 120 000, 00 грн, та три відсотки від суми боргу за прострочення зобов`язань в розмірі 3945,21 грн; інфляційні збитки за час прострочення грошових забавлянь в розмірі 11 352 грн за розпискою від 22 листопада 2019 року та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 22 вересня 2014 року в розмірі 5000 доларів США, та три відсотки від суми боргу за прострочення зобов`язань в розмірі 427 доларів США, а всього 5427 доларів США 00 центів; суму боргу за договором позики від 22 листопада 2019 року в розмірі 120 000, 00 грн, та три відсотки від суми боргу за прострочення зобов`язань в розмірі 3945,21 грн, а всього 123 945, 21 грн; витрати по оплаті судового збору в розмірі 2722,65 грн. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконав умови договорів позики щодо повернення одержаних у борг коштів, а тому з відповідача слід стягнути кошти у заявленому позивачем розмірі, а також три проценти річних на підставі частини 2 статті 625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що ні умовами договорів позики, укладеними між позивачем та відповідачем, ні законодавчими нормами, якими регулюються правовідносини позики, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди позикодавцеві у випадку невиконання позичальником зобов`язань за договором позики.

10 березня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Карапетяна Акопа Рубеновича, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 22 вересня 2014 року в розмірі 5000 доларів США, та три відсотки від суми боргу за прострочення зобов`язань в розмірі 427 доларів США, а всього 5427 доларів США 00 центів та ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дана оцінка тому, що внесення змін до розписки від 22 вересня 2014 року без письмового оформлення не має юридичної сили та порушує положення статі 654 ЦК України.

Зазначив, що на момент укладення договору позики від 22 вересня 2014 року був чинний Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Для укладення договору позики в іноземній валюті у позивача або у відповідача мала буди індивідуальна ліцензія, видана Національним банком України. За відсутності такої ліцензії здійснення операцій з іноземними валютами є незаконними. Крім того, заявляє клопотання про застосування строків позовної давності. Вказує, що заяву про застосування строків позовної давності відповідач хотів заявити в усній формі в суді першої інстанції, однак його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.

18 травня 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.139, 140).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 22 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 5000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму коштів до березня 2015 року (а.с.46).

22 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 120 000 грн та зобов`язався повернути зазначену суму коштів до 01 червня 2020 року (а.с.47).

Доказів повернення коштів матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 22 вересня 2014 року відповідач отримав від позивача у борг грошову суму, що була еквівалентна 5 000 доларів США із строком повернення до березня 2015 року.

Належних та допустимих доказівна підтвердження повернення суми боргу за договором позики ОСОБА_1 суду надано не було.

Крім боргу у сумі 5 000 доларів США позивач також просив стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми в розмірі 427 доларів США за період з 02 вересня 2018 року по 06 липня 2021 року.

Згідно з частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних, виходив з того, що розрахунок 3% річних від суми боргу за договором позики від 22 вересня 2014 року, наведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, належних та допустимих доказів на спростування даного розрахунку відповідачем не надано.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржувалось тому в апеляційному порядку не переглядається.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на момент укладення договору позики від 22 вересня 2014 року був чинний Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та для укладення договору позики в іноземній валюті у позивача або у відповідача мала буди індивідуальна ліцензія, видана Національним банком України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з огляду на таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20).

Тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 1046, абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини 1 статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини 1 статті 1049 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № № 750/12/20 (провадження № 61-9508св22).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Разом із тим згідно із частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тлумачення частини 3 статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення заборгованості, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини 3 статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції з 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а саме копію ухвали про відкриття провадження у справі від 10 серпня 2021 року та копію позовної заяви з додатками (а.с. 22).

Крім того, 09 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перенесення розгляду справи для укладення договору з адвокатом про надання правничої допомоги (а.с.27).

Отже, у відповідача була об`єктивна можливість з листопада 2021 року по 09 литого 2023 року (дата ухвалення рішення) звернутись до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію апелянтом своїх процесуальних прав, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання заяви про застосування строку позовної давності, апелянт суду не надав.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В контексті вирішення даного питання суд також визнає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 990/102/22 від 08.12.2022, згідно з якою поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладена колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин заявленого представником відповідача адвокатом Карапетян А.Р. та відповідачем ОСОБА_1 строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук