КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №357/7533/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7762/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шмарова Олексія Валерійовича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 березня 2023 року (суддя Ярмола О.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

встановив:

у серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12 жовтня 2022 року, просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки ОСОБА_1 без шлюбу у період з 16 червня 2016 року по 31 травня 2022 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона є цивільною дружиною померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , вони 6 років проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов`язки. Крім неї, військовослужбовець ОСОБА_3 мав рідну матір - ОСОБА_2 .

Позивачка зазначала, що у 2015-2016 роках ОСОБА_3 був призваний до лав Збройних сил України та проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції. Після повернення з військової служби вони почали зустрічатися, а через деякий час прийняли рішення проживати разом. Місцем проживання стала квартира відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 . Вони з ОСОБА_3 проживали разом з 16 червня 2016 року по 26 лютого 2022 року (дата мобілізації ОСОБА_3 ), що підтверджується показами їх сусідів - ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойової задачі у складі десантно-штурмового батальйону ОСОБА_3 загинув. Після загибелі ОСОБА_3 вона залишалася проживати у квартирі АДРЕСА_2 до 18 липня 2022 року.

Позивачка посилалася на те, що в період з 3 червня 2022 року (дата сповіщення про загибель ОСОБА_3 ) до 18 липня 2022 року вона разом з відповідачкою готувалися до поховання, приходили разом в морг для упізнання, вибирали разом домовину, вінки, проводили інші дії по підготовці та проведенню похорону. Також вони контактували та координували процес поховання з представниками військкомату, оскільки останній

відповідно до Закону, оплачував витрати на поховання військовослужбовця. В подальшому вони відбували 40-днів, після чого домовилися про те, що відповідачка не буде чинити будь яких перешкод щодо встановлення факту її спільного проживання з її загиблим сином. Але 18 липня 2022 року відповідачка заявила про те, що вона не має ніяких прав на одержання частини грошової виплати та вимагає від неї звільнити її квартиру, де всі ці роки вона проживала з сином відповідачки - загиблим ОСОБА_3 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шмаров О.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі та стягнути з відповідачки судові витрати, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв та приєднав до матеріалів справи відзив відповідачки на позовну заяву, оскільки він поданий з пропуском строку, встановленого ЦПК України, і такий строк пропущено без поважних причин.

Представник позивачки стверджує, що суд першої інстанції протиправно не здійснив ні огляду мобільного телефону позивачки, де зберігаються відомості, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, ні фіксування змісту переписки в телефоні позивачки для встановлення того, чи дійсно надані нею роздруківки з месенджеру Viber можуть підтвердити обставини того, що позивачка та ОСОБА_3 вважали себе чоловіком та дружиною та піклувалися один про одного.

Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав неналежним доказом інформаційну довідку з військової частини НОМЕР_1 від 23 серпня 2022 року за №7030, де зазначено, що у ОСОБА_3 є цивільна дружина ОСОБА_1 , оскільки заступник командира 2 десантно-штурмової роти з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону лейтенант ОСОБА_7 в межах своїх повноважень провів спілкування з військовослужбовцем ОСОБА_8 , під час якого отримав відомості про сімейний стан останнього. Разом з цим, дані обставини не повинен був спростовувати суд першої інстанції у своєму рішенні, з огляду на те, що лейтенант ОСОБА_9 не є свідком у даній справі, а за клопотанням сторони відповідачки суд повинен був допитати вказану особу в якості свідка на спростування викладеної офіційної інформації з в/ч НОМЕР_1 .

Також представник позивачки стверджує, що суд першої інстанції повністю викривив покази свідків, які були допитані зі сторони позивачки, а саме: ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Разом з цим, свідки зі сторони відповідачки, які були допитані під присягою у залі суду ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ) надали свідчення, які базувалися на показах з чужих слів. Вони не є родичами, не є колегами по роботі, не сусіди, не входили до кола друзів.

Крім того представник позивачки вважає, що суд першої інстанції явно переоцінив критерії доведення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивачка ніколи не заявляла про те, що в її сім`ї був спільний бюджет, вона заявляла, що в сім`ї були розподілені обов`язки: ОСОБА_3 працював, а вона вела домашнє господарство. Разом з цим, витрачання коштів відбувалося за їх взаємною згодою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що під час судового розгляду судом першої інстанції ОСОБА_1 повідомила, що не збиралась укладати шлюб з загиблим до моменту або купівлі спільного майна, або народження дитини. Крім того, у підтвердження існування сімейних стосунків позивачки з ОСОБА_12 , апелянтом не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу.

Третя особа, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.162 т.2), у судове засідання свого представника не направив,

начальник Білоцерківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність представника центру.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Шмарова О.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідачки - адвоката Речицької Я.О. (у режимі відеоконференції), яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув ОСОБА_3 , який був призваний по мобілізації 26 лютого 2022 року на військову службу до військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як член сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця. Однак, таке її право заперечується відповідачкою.

Згідно повідомлення Київського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 19 жовтня 2022 року, документи щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 були направлені до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі № 287/167/18-ц, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила про таке: «вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

У постанові від 22 березня 2023 року, справа № 290/289/22, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне:

«Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців

та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Відповідно до пункту 4 Порядку одноразова грошова допомога призначається у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних із проходженням військової служби;

3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у

військовому резерві.

Частиною шостою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Відповідно пунктів 12, 13 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Отже, Міністерство оборони України це спеціально уповноважений суб`єкт, який уповноважений на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975, яку має на меті отримати позивачка у разі встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , який загинув.

Разом з цим, позивачкою до участі у даному спорі у якості відповідача Міністерство оборони України залучено не було.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Виходячи з обставин даної справи та мету встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та загиблого ОСОБА_13 , яка була зазначена у позовній заяві, суд повинен був вирішити питання про залучення до участі у справі Міністерства оборони України, до компетенції якого віднесено призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачкою неправильно визначено коло відповідачів у даному спорі.

Разом з цим, частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у позивачки певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору

належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивачки з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів враховує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за позивачкою певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками позивачки, їх виникненням, існуванням та припиненням. Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин та повинен вирішуватися за участі Міністерства оборони України, а отже, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення позивачки до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

Колегія суддів, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, визнає недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги, які підлягають доведенню при розгляді справи у порядку адміністративного судочинства і за участю всіх зацікавлених осіб у вирішенні даного спору.

З урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з військовослужбовцем ОСОБА_3 , який загинув під час військових дій, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні по суті висновки викладені у постановах Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі №695/2011/22.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і

у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з закриттям цивільного провадження у цій справі, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шмарова Олексія Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 березня 2023 року скасувати, провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 червня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова