Номер провадження: 22-ц/813/2447/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом- Державний реєстратор Махортов Ігор Олександрович, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ,

відповідач за первісним позовом - Державний реєстратор Дунай Христина Богданівна,

відповідач за первісним позовом - Державне підприємство "Агенція з державної реєстрації",

третя особа за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс Фінанс",

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Фінанс" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року та апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 рокуза заявою ОСОБА_1 ,та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_2 у складі судді Шенцевої О.П.,

встановив:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного реєстратора Махортова І.О., Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» про визнання незаконним та скасування рішення.

Протягом розгляду справи позовні вимоги неодноразово змінювалися, остаточно ОСОБА_1 просила скасувати запис про право власності 22873547 на підставі рішення Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської обалсті» Махортова І.О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.10.2017, запис про право власності 32574398, внесений на підставі рішення державного реєсратора ДІЇ «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х.Б. від 26.07.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запис про право власності 37857801, внесений на підставі рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Тащі Я.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.08.2020, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 приміщення весільного саолону, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обгурнтування позову посилалася на те, що майно вибуло з її володіння незаконно.

17 березня 2021 року від ОСОБА_3 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності, яка залишена судом без руху, проте надалі шляхом постановлення ухвали доля позову не вирішена.

19 травня 2021 року від ОСОБА_4 до суду надійшла зустрічна позовна заява про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 нежитлові приміщення весільного салону загальною площею 57,3 кв. м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з позивача ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи у сумі 24 271 грн.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у сумі 3894,30 грн в рівних частках. В іншій частині заяви відмовлено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення суду та просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2021 в частині витребування майна з чужого незаконного володіння та відмовити в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про витребування майна на її користь. У скарзі посилається на те, що її не було повідомлено про судове засідання 26.11.2021, справу було розглянуто судом першої інстанції без її участі. Через канцелярію суду нею було подано зустрічну позовну заяву, однак зустрічна позовна заява не була розглянута та вирішена суддею, вона не була залишена без розгляду, провадження по ній також не було закрито, тому до вирішення питання щодо прийняття або повернення зустрічної позовної заяви, суд був позбавлений можливості до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Починаючи з 2008 року позивачем ОСОБА_1 не оспорювався іпотечний договір, також не надано доказів щодо звернення до суду про тлумачення умов цього договору, що свідчить про добровільність укладення цього договору та наявність її волі на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нерухомим майном переданим в іпотеку кредитору. Як встановлено судовими рішеннями, ОСОБА_1 порушила умови основного зобов`язання, що зумовило звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки. З огляду на приписи ст. 627 ЦК України, а також ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» відсутні підстави стверджувати про вибуття майна поза волею ОСОБА_1 .. Право власності на спірні нежитлові приміщення виникло у ОСОБА_3 на підставі оплатної цивільно-правової угоди та визнане рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року по справі № 509/6332/19, що підтверджує добросовісність виникнення права власності. Отже, оскаржуване судове рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

01.07.2022 ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки посилання ОСОБА_3 на те, що її не було повідомлено про судове засідання 26.11.2021 є намаганням ввести апеляційний суд в оману. В судовому засіданні 26.11.2021 оголошувалась вступна та резолютивна частина рішення, для ухвалення якого суд видалився до нарадчої кімнати

25.11.2021 та при видаленні до нарадчої кімнати суд повідомив учасників справи про час та місце оголошення судового рішення. Окреме повідомлення учасників справи, які не присутні в залі під час видалення суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, діючим ЦПК України не передбачене. Про всі судові засідання ОСОБА_3 повідомлялась належним чином. Неотримання ОСОБА_3 судових повідомлень, так само як і неповідомлення нею про зміну адреси, не є підставою для висновку про недотримання судом першої інстанції вимог закону щодо належного повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про час та місце судового розгляду. Так само ОСОБА_3 ввела в оману апеляційний суд щодо неможливості сплатити судовий збір у встановленому розмірі, посилаючись на відсутність доходів у 2021 році. У той же час відсутність доходів не заважала їй «позичити» ОСОБА_2 1 359 000 грн та на цій підставі оформити з ним іпотечний договір на належне ОСОБА_1 нерухоме майно. Після подачі ОСОБА_3 зустрічної позовної заяви до суду повернулось 8 направлених їй повідомлень, що свідчить про навмисне нехтування нею своїми процесуальними обов`язками та намагання зловживати процесуальними правами. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 було повернуто у зв`язку із невиконанням нею вимог ухвали суду від 17.03.2021 про залишення позовної заяви без руху. Рішення про це було прийнято в судовому засіданні 29.04.2021. Відсутність письмової ухвали суду з приводу повернення зустрічної позовної заяви, яку було залишено без руху та недоліки якої не було виправлено, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду. Апеляційна скарга не містить доводів, які спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та необхідність його задоволення.

ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення суду та просить суд рішення скасувати, в позові ОСОБА_1 відмовити, задовольнити його позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (щодо добросовісності набуття права власності); невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (щодо відсутності доказів направлення вимоги та необхідності укладення окремого договору задоволення вимог іпотекодержателя); недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (щодо площі спірного приміщення); порушення судом норм процесуального права прийняттям шістьох заяв ОСОБА_1 про зміну предмету і підстав позову, а також кола відповідачів, в порушення приписів ч. 3 ст. 49 ЦПК України; порушення судом норм матеріального права та застосування нерелевантної судової практики Великої Палати Верховного Суду.

18.08.2022 ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що оспорювання рішення суду, на підставі якого за ОСОБА_4 було необґрунтовано зареєстровано право власності на належне ОСОБА_1 нерухоме майно не є необхідним, та не є ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 . Не має правового значення для витребування майна з чужого незаконного володіння стверджуване відповідачем ОСОБА_4 перепланування належного ОСОБА_1 приміщення, посвідчене органами державної влади. Висновок суду про «відсутність належних доказів» надіслання та отримання вимоги є цілком правомірним, ґрунтується на ретельно досліджених судом матеріалах справи та не спростовується доводами апеляційної скарги. Твердження ОСОБА_4 про порушення судом норм матеріального права є хибним. Позиція ОСОБА_4 про необхідність застосування саме ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а не ст.37 цього Закону, не є правовою та не може бути прийнята до уваги. Майно вибуло з володіння ОСОБА_1 не в порядку, який було передбачено договором іпотеки, а всупереч цьому договору, без дотримання обов`язкових умов, які були передбачені договором іпотеки. Відповідно, багатослівні посилання ОСОБА_4 на судову практику Верховного Суду та ЄСПЛ не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на нього сформульовані в цих посиланнях правові позиції не поширюються. Крім того, ОСОБА_4 не позбавлений можливості разом з ОСОБА_3 вирішувати свої спірні питання з ОСОБА_2 в судовому порядку. ОСОБА_2 також добре знав про те, що об`єкт нерухомості, відносно якого вчиняються дії на підставі виданих ним довіреностей, є предметом судового спору, а він не є його власником. Ця можливість вирішення спірних питань саме з ОСОБА_2 і є дотриманням балансу інтересів, про який йдеться у статті 1 Першого протоколу, оскільки саме з ОСОБА_5 ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 має можливість отримати «належну компенсацію». Особливо з урахуванням того, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спільний довірений представник - ОСОБА_6 . Предметом позову увесь час розгляду справи в порядку адміністративного, а потім цивільного судочинства, був захист порушеного права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а матеріально- правовими підставами позову було та залишилось порушення закону при реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 . Отже твердження ОСОБА_4 про пропуск строку звернення з віндикаційним позовом, з урахуванням переривання позовної давності у червні 2018 року та тривалого (з грудня 2019 року до січня 2021 року) знаходження справи в Одеському апеляційному суді та у Верховному Суді, що унеможливлювало здійснення будь- яких дій процесуальних дій у справі в суді першої інстанції, є хибними. Коли суд приймав рішення про прийняття до провадження змінених позовних заяв, він діяв у повній відповідності до вимог ЦПК України та неухильно виконував завдання підготовчого провадження щодо остаточного визначення позовних вимог та складу учасників судового процесу.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду та просить суд прийняти постанову, якою скасувати рішення суду та повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов зазначив, що матеріалами справи встановлено, що відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 було надіслано вимогу та вона її отримала відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Однак з цим твердженням суду неможливо погодитись з огляду на наявність доказів повної проінформованості ОСОБА_1 про порушення основного зобов`язання, які відповідають критеріям достовірності та належності, визначеним ст.ст. 77-79 ЦПК України. Не сплачуючи кредит тривалий час і отримавши вимогу ОСОБА_2 , як іпотекодержателя, про усунення порушення основного зобов`язання (у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку») від 11.08.2017, згідно тексту якої повідомлено, що у разі невиконання основного зобов`язання протягом 30-денного строку, іпотекодержатель розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, в рахунок забезпечених вимог, ОСОБА_1 була повідомлена належним чином, що у разі подальшого ігнорування кредитних зобов`язань, вона втратить право власності на предмет забезпечення. Щодо висновку суду про відсутність іпотечного застереження станом на момент посвідчення договору іпотеки, то судом було застосовано невірну статтю Закону України «Про іпотеку», адже вказане питання було врегульоване у статті 36 Закону України «Про іпотеку», а не статті 37 Закону. Крім того, можливість визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки була визначена і частиною 3 статті 18 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 12.05.2006. Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 20.10.2021 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Казарновський О.Л. на питання суду чи наявне в іпотечному договорі іпотечне застереження, відповів що «так, наявне». Крім того, судом повністю проігноровано заяву ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності від 27.05.2021. У судовому рішенні відсутня мотивована оцінка аргументів позивача; відсутні посилання на докази відхилені судом та мотиви їх відхилення; не зазначено мотиви незастосування норм права, на які посилався відповідач. Крім цього, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача, при цьому одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

ТОВ "Альянс Фінанс" подало апеляційну скаргу на рішення суду та просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2021 в частині задоволення позову ОСОБА_1 і ухвалити постанову про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 . Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Товариство не було повідомлено про судові засідання по справі та не отримувало ані від суду, ані від позивача жодних документів, у тому числі уточнень позовної заяви та заяв про збільшення позовних вимог, про які зазначену у судовому рішенні. Вказане порушення закону унеможливило реалізацію Товариством своїх процесуальних прав учасника у справі.

ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 та просить суд скасувати додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що загальна сума сплаченого судового збору за вимогами, які були розглянуті судом складала 13 655,20 грн. Однак судом помилково визначено суму судового збору у сумі 15 577,20 грн без обґрунтування жодним розрахунком цієї суми. Враховуючи той факт, що позивачем було визначено п`ять відповідачів у останній шостій заяві щодо позовних вимог, відповідно судом мало бути визначено пропорційність задоволення вимог відносно усіх відповідачів або зазначення про відмову у їх задоволенні. Однак вказане було проігноровано судом. В уточненій позовній заяві одночасно йшлося як про зміну предмету позову так і зміну підстав позову. Також нові позовні вимоги не можливо було вважати похідними, адже їх задоволення не залежить від задоволення первісних позовних вимог.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на додаткові рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 та за заявою ОСОБА_2 та просить суд ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з розглядом справи відмовити. Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 солідарно суму понесених судових витрат в розмірі 15 577,20 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в контексті даної справи при вирішенні питання про стягнення судових витрат суд мав виходити саме з положень пункту 6 частини першої статті 33 ЦК України (добросовісність) та частини третьої статті 13 ЦК України (недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах), а також нормами частин 1 та 2 статті 2 ЦПК України щодо необхідності справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав. Відповідач ОСОБА_2 в спірних правовідносинах діяв недобросовісно, зловживав своїм правом особи, за якою зареєстровано право власності, не будучи при цьому власником, а отже стягнення на його користь витрат на правову допомогу, не відповідає завданню справедливого вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених прав. З урахуванням цього, стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у справі, у якій ОСОБА_1 вже четвертий рік намагається відновити своє право власності, не відповідає завданням цивільного судочинства, а саме завданню справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав. Таким чином, додаткове судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат пов`язаних з розглядом справи у сумі 24 271,00 грн має бути скасовано та у задоволенні цих вимог має бути відмовлено в повному обсязі. Стосовно стягнення з відповідачів ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрат по сплаті ОСОБА_1 судового збору суд зазначив, що ці вимоги задовольняються лише стосовно відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , та пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, з фактично сплачених 15577,20 грн, стягнуто лише 3 894,30 грн. Розрахунку цієї «пропорції» в додатковому рішенні немає. Висновки суду про необхідність стягнення судового збору «пропорційно» задоволеним позовним вимогам є хибними, та не відповідають завданням цивільного судочинства. Всього у зв`язку з розглядом даної справи судом ОСОБА_1 було сплачено судового збору в сумі 15 577,2 грн (768,40+2724+10 442+768,40+420,40+454= 15577,20). З формальної точки зору, задоволена була майнова вимога та нерухоме майно витребувано з чужого незаконного володіння, отже суд мав стягнути на користь ОСОБА_1 , щонайменше, суму судового збору, сплаченого за майнову вимогу, в розмірі 11 350 грн. Жодних правових підстав зменшувати цю суму не існує та судом першої інстанції таких підстав в додатковому рішенні не наведено. Решта суми судового збору 4 227,20 грн (15 577,20-11 350,00=4 227,20), яку було сплачено ОСОБА_1 в процесі розгляду справи, має бути стягнуто з відповідачів саме виходячи з завдання справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, особливо з урахуванням того, що судом в рішенні зроблено висновок про незаконність рішення державного реєстратора Махортова І.О. від 18.10.2017, яким ОСОБА_1 було позбавлено права власності на нерухоме майно.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

У апеляційній скарзі на рішення суду ТОВ "Альянс Фінанс" посилається, зокрема на те, що його не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання.

Частинами першої, другої статті 211 ЦПК України передбачено, що розгляд справ відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частин третьої-сьомої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками- повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Матеріали справи не містять жодного рекомендованого повідомлення про вручення ТОВ «Альянс Фінанс» поштових відправлень з повідомленнями про час та місце розгляду справи, чи інших відомстей про повідомлення в передбачений законом спосіб.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апелянт був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи судом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі "Делькур проти Бельгії", пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі "Гофман проти Німеччини", пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі "GUREPKA v. UKRAINE (No. 2)", заява N 38789/04, § 23,).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі "TRUDOV v. RUSSIA", заява N 43330/09, § 25, 27).

Відповідно пункту третьому частини третьої статті 376 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню якщо справу розглянуто судомза відсутності будь- якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце розгляду справи, якщо такий учасник обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції помилково розглянув цю справу за відсутності третьої особи, яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, і оскільки це є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008, який було укладено між АКБ «Порто- Франко» і ОСОБА_1 , 04.04.2008, між сторонами Кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстром №2629, відповідно до умов якого іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передала в іпотеку Банку нерухоме майно - нежитлові приміщення весільного салону загальною площею 57,3 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5.1. зазначеного договору іпотеки від 14 квітня 2008 року іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність.

Відповідно до п. 5.4. зазначеного договору іпотеки від 14 квітня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.5. зазначеного договору іпотеки від 14 квітня 2008 року за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися наступним чином (Договір про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до п. 5.5.1. зазначеного договору іпотеки від 14 квітня 2008 року у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог, який є підставою для реєстрації на нового власника предмету іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власності є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна відповідно до чинного законодавства. Витрати на проведення експертної оцінки предмету іпотеки покладаються на іпотекодержателя.

16.03.2016 ПАТ АТ «Порто - Франко» право вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором відступив ТОВ «Альянс Фінанс».

23.03.2016 ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором відступило фізичній особі ОСОБА_2

18.10.2017 о 12:26:03 Державний реєстратор Махортов Ігор Олександрович, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37620686 та здійснив реєстрацію права власності на передане в іпотеку майно за ОСОБА_2 в порядку звернення стягнення за іпотечним договором.

06.06.2019 ОСОБА_2 на забезпечення договору позики, укладеного з ОСОБА_3 , передав в іпотеку ОСОБА_3 нежитлові приміщення весільного салону в АДРЕСА_1 , загальною площею 57,3 кв.м., договір посвідчено нотаріально.

В зв`язку з невиконанням зобов`язання звернуто стягнення на нежитлове приміщеня салону ОСОБА_8 , та 26.07.2019 за нею зареєстроване право власності.

Рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 20.02.2020 у справі 509/6332/19 у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень весільного салону, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень весільного салону, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Надаючи оцінку доводам позовної заяви, суд виходить з наступного.

Іпотечний договір між сторонами укладено 04.04.2008, тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 5.1;5.4;5.5 договору іпотеки.

Пунктом п. 5.5. договору іпотеки від 14 квітня 2008 року визначено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися наступним чином (Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя), тобто лише шляхом укладення окремого договору, що не надає підстав для його розширеного тлумачення.

Встановлено, що під час відчуження спірного майна договору про його добровільну передачу у власність ОСОБА_2 укладено не було, ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває за його письмовою вимогою з обов`язковим про це повідомленням про отримання та/або передачу через кур`єра та /або кур`єрську службу іпотекодавця та/абюо боржника незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання.

Згідно до пункту 5.5.1 за рішенням іпотекодержателя задовлення його вимог може здійснюватися наступним чином: у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки шляхом укладення договору про задволення його вимог, який є підставою для реєстрації нового власника предмету іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передбається іпотекодержателю у власність, є / меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна відповідно чинного законодавства.

На підтвердження дотримання процедури повідомлення ОСОБА_1 про звернення стягнення надано вимогу про усунення порушення основного зобов`язання від 11.08.2017 з відміткою пошти про її отримання 17.08.2017. Зворотнє повідомлення дійсно не містить чітковго визначення того, що саме було направлено на адресу останньої, проте і ОСОБА_1 , яка підписала повідомлення, не надано логічних пояснень з приводу того, що саме було нею отримане від ОСОБА_2 (а.с.220,т.1), з яким правові відносини до того були відсутні, тобто факт отримання повідомлення не є спростованим.

Разом із тим, повідомлення не містить жодної інформації про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, в тому числі інформації про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

За таких обставин іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом «Про іпотеку», так і Порядком N 1127 щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності.

За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії останнього щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірне майно, власником якого залишалась позивачка, не можна вважати законними.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі N 6- 2407цс15).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Встановлена протиправність дій державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 та, відповідно, незаконність вибуття з власності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 є власником та законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, існують підстави для витребування від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спірного майна на користь ОСОБА_1 як неволодіючого власника.

Не можуть бути підставою відмови у задоволенні позову доводи відповідачів про те, що майно зазнало істотних змін, а також те, що вони є добросовісними набувачами майна.

Вбачається, що спірне нежитлове приміщення зазнало змін, однак первісний об`єкт не знищено, відтак він зберігається як об`єкт права власності, а відповідачі не позбавлені права відшкодування витрат на його поліпшення.

Доводи про добросовісність набувачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до уваги не приймаються, оскільки вибуття майна без волі власника допускає відновлення прав у такий спосіб, набуття майна відповідачами відбувалося під час судового спору щодо спірного нерухомого майна та об`єктивні перешкоди для з`ясування цих обставин були відсутні, на час здійснення переходу права власності діяв арешт на майно, що могло бути перевірним та надавало очевидні підстави передбачити, що майно є спірним.

Так, позов у цій справі подано 27.06.2019, майно набуте ОСОБА_3 пізніше.

Первісно з травня 2018 року справа за позовом ОСОБА_1 щодо незаконності набуття ОСОБА_2 права власності перебувала в провадженні Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/2598/18).

Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову доводи про пропуск ОСОБА_9 строку позовної давності, оскільки заява про його застосування може бути реалізована лише щодо вимог до відповідача, який заявляє про пропуск строку.

21.05.2021 ОСОБА_2 звернувся із заявою про застосування строку позовної давності по вимогам до нього.

Разом із тим, право власності зареєстроване за ОСОБА_2 18.10.2017, з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернулася 27.06.2019, тобто строк не пропущений.

26.07.2021 ОСОБА_4 звернувся із заявою про застосування строку позовної давності.

Вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_4 заявлені ОСОБА_1 31.05.2021, право власності на спірне майно набуте ОСОБА_4 на підставі рішення Овідіополського районного суду Одеської області від 20.02.2020 (справа №509/6332/19), а тому вимоги до нього пред`явлені в межах строку позовної давності.

Крім того, набуття майна останніми набувачами відбулося вже після пред`явлення вимог ОСОБА_1 на захист свого права, яке вона первісно реалізовала шляхом оспорення реєстрації права власності за ОСОБА_2 і цього було б достатньо для його відновлення, якби не передача майна ОСОБА_3 , надалі ОСОБА_4 , відтак право на пред`явлення вимог про витребування майна виникло у позивачки лише після набуття прав відповідачами ОСОБА_10 . Тому з огляду і на такі обставини строк позовної давності не можна вважати пропущеним.

Суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні вимог лише з підстав неодноразової їх зміни, оскільки фактичні обставини змінювалися під час судового розгляду діями відповідачів, які, незважаючи на існування спору в суді, відчужували майно, ділили його як таке, що набуте під час шлюбу, створюючи ускладнення для відновлення прав позивачки, а тому зміна вимог є наслідком процесуальної поведінки учасників справи. За таких обставин відмова в задоволенні позову з формальних міркувань суперечитиме приницпам цивільного процесу.

В частині вимог позивачки про скасування записів державних реєстраторів на підставі рішень про право власності позов задволенню не підлягає, оскільки обраний спосіб захисту не є єфективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 09 листопада 2021 року у справі N 466/8649/16-ц (провадження N 14-93цс20).

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 .

Право вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні права власності належить власнику майна. Судом задоволено вимоги про витребування у ОСОБА_4 спірного нежитлового приміщення, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Встановлено, суд першої інсатнції залишив без руху зустрічну позовну заяву ОСОБА_8 , і не вирішив питання подальшої долі позовної заяви.

Втім невирішення судом першої інстанції долі позову не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , оскільки обставинами справи встановлена безпідставність набуття майна ОСОБА_8 , а відтак вирішення її позову не вплинуло б на результат спору.

Зважаючи на викладене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, нерухоме майно - витребуванню на її користь, в решті вимог слід відмовити з мотивів та підстав, викладених вище.

З скасуванням рішення суду скасуванню підлягають і додаткові рішення у справі.

Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд задовольнив майнові вимоги ОСОБА_1 про витребування майна, судовий збір за вимогу майнового характеру складав 11350 грн, відтак часткове задоволення позову є підставою для стягнення з відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_4 на користь позивачки судових витрат в розмірі в рівних частках (11350/2).

За подачу апеляційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_8 був відстрочений до сплати судовий збір, відтак він підлягає стягненню на користь держави.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правову допомогу з ОСОБА_1 , оскільки по суті в задоволенні вимог позивачки до нього як відповідача відмовлено не в зв`язку з встановленням факту непорушення її прав, а обранням неефективного способу захисту, тобто з підстав, на які не очікував ОСОБА_2 , та які по суті не є підтвердженням відсутності порушення прав ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Фінанс" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року в частині вимог ОСОБА_1 про скасування запису про прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна, зустрічних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) нежитлові приміщення весільного салону, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича, ОСОБА_2 , Державного реєстратора Дунай Христини Богданівни, Державного підприємства "Агенція з державної реєстрації" про скасування запису про право власності відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати з ОСОБА_3 у розмірі 5675 (п`ять тисяч шістьсот сімдесят п`ять) гривень, з ОСОБА_4 у розмірі 5675 (п`ять тисяч шістьсот сімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 17025 (сімнадцять тисяч двадцять п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 15872 (п`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні, 60 копійок.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року - задовольнити.

Додаткові рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 21.12.2023

Головуючий:

Судді: