Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Гриб А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Моняка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Закарпатської митниці до ОСОБА_1 про стягнення збитків

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від представника Закарпатської митниці , місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Собранецька, 20 (далі позивач) до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки за договором про повну матеріальну відповідальність у розмірі 13426 грн., з них 5246 грн. основна сума збитків внаслідок нестачі майна (вугілля 54 т 260 кг) та 8000 грн. вартість послуг ПП «Експерт-Центр» з проведення незалежної оцінки прямих збитків від нестачі майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є матеріально відповідальною особою та несе пряму відповідальність за збереження належних митниці матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей, а тому повинен був вживати заходів для запобігання шкоди. Між тим, відповідач не забезпечив збереження довіреного йому майна, що є підставою для притягнення його до відповідальності.

До суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що обстеження, в ході якого було виявлено нестачу вугілля, проводилося без участі відповідача.

За умовами договору про повну матеріальну відповідальність працівник не несе відповідальності за збитки, заподіяні не з його вини. Відповідач повідомляв керівництво митниці про неналежні умови зберігання матеріальних цінностей. Протягом 2022 року відповідач неодноразово був на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. При цьому коли саме зникли товарно-матеріальні цінності із позовної заяви встановити неможливо. Поряд із цим, постійне місце роботи відповідача відрізняється від місця зберігання вугілля, тоді як останнє відповідач відвідував лише у випадках службової необхідності. Про зникнення майна відповідача ніхто не повідомляв.

Крім того, територія, де зберігали кам`яне вугілля, яке нібито відсутнє, зберігалося на території митного посту «Ужгород», тобто під постійною охороною працівників ДПС України.

Ухвалою від 09.11.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не здійснювалися.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, просили суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

23.07.2021 наказом Закарпатської митниці Державної митної служби України №176 затверджено Перелік осіб, відповідальних за одержання, збереження та ефективне використання майна, інших матеріальних цінностей, що знаходяться на балансі митниці.

16.12.2021 наказом Закарпатської митниці Державної митної служби України «1169-о «Про призначення ОСОБА_1 » вирішено призначити відповідача з 21.12.2021 на посаду головного державного інспектора відділу обліку та експлуатації майна управління адміністративно-господарської діяльності Закарпатської митниці.

21.12.2021 наказом Закарпатської митниці Державної митної служби України №625 внесено зміни до наказу Закарпатської митниці Державної митної служби України №176 від 23.07.2021 шляхом доповнення до п.п. 2.31, п. 7, п. 8 Переліку осіб, відповідальних за одержання, збереження та ефективне використання майна, інших матеріальних цінностей, що знаходяться на балансі митниці, та передбачено включення відповідача до переліку осіб, відповідальних за одержання товарно-матеріальних цінностей за складу митниці, їх збереження по місцю знаходження.

21.12.2021 відповідач згідно з актом б/н прийняв для подальшого зберігання товарно-матеріальні цінності, а саме вугілля 54,26 тон, вартістю 139686,44 грн., з них:

-34 т вугілля кам`яне, вартістю 99166,44 грн.;

-20,26 т кам`яне сортове вугілля, вартістю 40520 грн.

23.12.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір №654 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Згідно з пунктом 1 згаданого договору працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому митницею матеріальних цінностей.

Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням або зіпсуттям через недбалість, що підтверджується інвентаризаційними документами (пункт 3 договору №654 від 23.12.2021).

Відповідно до положень пункту 5 цього ж договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

29.09.2022 наказом позивача №29-аг встановлено провести у Закарпатській митниці річну інвентаризацію станом на 01.10.2022.

Термін інвентаризації визначено з 01.10.2022 до 15.11.2022.

19.10.2022 відповідачу згідно з наказом №998-о припинено державну службу з 23.10.2022 у зв`язку з досягненням 65-річного віку відповідно до пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу». Пунктом 3 цього ж наказу передбачено необхідність у забезпеченні передання відповідачем справ і майна.

Наказом позивача №33-аг від 26.10.2022 на виконання згаданого наказу №998-о створено комісію з передачі справ і майна.

Згідно з пунктом 2 наказу №33-аг від 26.10.2022 на створену комісію покладено обов`язок провести передачу справ і майна, довірених головному державному інспектору відділу обліку та експлуатації майна управління адміністративно-господарської діяльності Янічку А.І. у зв`язку з виконанням ним посадових обов`язків.

Відповідно до пункту 3 цитованого наказу передбачено обов`язок комісії з інвентаризації матеріальних цінностей та бланків суворої звітності, які знаходяться на митному посту «Ужгород-автомобільний», створеної наказом від 29.09.2022 №29-аг провести до 07.11.2022 інвентаризацію матеріальних цінностей та бланків суворої звітності, що знаходяться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_1 .

Протоколом інвентаризаційної комісії №28 від 07.11.2022 зафіксовано неможливість проведення інвентаризації вугілля, що за інформацією бухгалтерського обліку значиться на балансі митниці в кількості 54,26 тон, у зв`язку з його відсутністю не місці огляду.

Як відображено у звіті про оцінку, підготовленому приватним підприємством «Експерт-Центр» на виконання договору з позивачем №05/12/22/226-22 від 14.12.2022, ринкова вартість прямих збитків від нестачі 54,26 т вугілля кам`яного марки ССОМ фракції 13-50 станом на 30.11.2022 становить 5426 грн.

Відповідно до пункту 5.1. договору №05/12/22/226-22 від 14.12.2022 вартість послуг, наданих приватним підприємством «Експерт-Центр», складає 8000 грн.

Крім цього, суд з`ясував, що відповідач звертався до керівництва митного органу з приводу зберігання матеріальних цінностей, які зберігалися на митному посту «Ужгород», а саме щодо зберігання вугілля в кількості 54,26 т, вартістю 139686,44 грн.

Також суд встановив, що відповідач, перебуваючи у трудових відносинах із позивачем, неодноразово перебував на лікарняному, зокрема:

-з 16.09.2021 до 30.09.2021, що підтверджується листком непрацездатності №-1;

-з 01.10.2021 до 08.10.2021, що підтверджується листком непрацездатності №-1;

-з 09.10.2021 до 15.10.2021, що підтверджується листком непрацездатності №996468-1;

-з 16.10.2021 до 29.10.2021, що підтверджується листком непрацездатності №292721-1;

-з 30.10.2021 до 05.11.2021, що підтверджується листком непрацездатності 918408-1;

-з 06.11.2021 до 12.11.2021, що підтверджується листком непрацездатності №404343-1;

-з 09.12.2021 до 17.12.2021, що підтверджується листком непрацездатності №1743401-1;

-з 19.01.2022 до 28.01.2022, що підтверджується листком непрацездатності №2944696-1.1;

-з 29.01.2022 до 31.01.2022, що підтверджується листком непрацездатності №2811045-1.1;

-з 02.08.2022 до 10.08.2022, що підтверджується листком непрацездатності №4186351-1;

-з 11.08.2022 до 12.08.2022, що підтверджується листком непрацездатності №4281958-1;

-з 12.10.2022 до 17.10.2022, що підтверджується листком непрацездатності №5433043-1;

-з 18.10.2022 до 21.10.2022, що підтверджується листком непрацездатності №5509342-1;

-з 22.10.2022 до 26.10.2022, що підтверджується листком непрацездатності №5602294-1.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у відшкодування завданих збитків, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Відповідно до положень статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Отже, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) наслідки у вигляді заподіяної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Статтею 131 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно з частиною 1 статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

У постанові Верховного Суду від 15.08.2019 по справі №303/3693/15-ц зазначено про те, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

За приписами статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пункт 1 частини 1 статті 135-1 КЗпП України).

Верховний Суд у постанові від 29.06.2021 по справі №686/12599/17 наголошував на тому, що суд, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Водночас сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Із урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Трудове законодавство передбачає два види матеріальної відповідальності працівника: обмежена матеріальна відповідальність, охоплює обов`язок працівника відшкодувати збитки в межах свого середнього місячного заробітку; повна матеріальна відповідальність, яка містить обов`язок працівника відшкодувати збитки в повному обсязі незалежно від розміру одержуваної ним заробітної плати.

За обставин цієї справи суд з`ясував, що 23.12.2021 між сторонами укладено договір №654 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з пунктом 1 якого працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому митницею матеріальних цінностей.

Суд зауважує, що означений договір укладався на момент чинності постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 №447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Відповідно до вказаного переліку посада відповідача не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Поряд із цим, позивачем не надано посадової інструкції відповідача, що унеможливлює перевірку того, які саме трудові обов`язки покладено на відповідача.

Між тим, суд бере до уваги належність відповідача до осіб, відповідальних за одержання товарно-матеріальних цінностей зі складу митниці та їх збереження по місцю знаходженню, що підтверджується наказами Закарпатської митниці Державної митної служби України №176 від 23.07.2021 та №625 від 21.12.2021.

Отже, суд констатує, що відповідач є особою, із якою може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Ці види відповідальності за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України.

Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Тому норми ЦК України, спрямовані на правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності, не поширюються на трудові правовідносини.

Таким чином, галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21.07.2023 по справі №502/415/21.

Наведене має значення, зокрема, але не виключно з точки зору розподілу тягаря доказування.

Так, приміром, в силу положень статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Натомість за правилами статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Із урахуванням характеру спірних правовідносин вимог суд доходить до переконання про те, що в силу вимог трудового законодавства у трудових спорах саме роботодавець повинен довести наявність вини та винних дій працівника.

У вимірі фактичних обставин справи суд встановив, що сторонами не заперечується факт відсутності вугілля, переданого відповідачу згідно з актом б/н від 21.12.2021 для зберігання.

Водночас суд звертає увагу на те, що позивачем належним чином не конкретизовано в чому саме полягала бездіяльність відповідача, яка призвела до настання наслідків у вигляді заподіяної шкоди.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності вини з боку відповідача як відповідального працівника. З цього приводу суд вказує на те, що відповідач упродовж 2022 року неодноразово перебував на лікарняному, зокрема, з 19.01.2022 до 31.01.2022, з 02.08.2022 до 12.08.2022, а також з 12.10.2022 до 26.10.2022.

З долучених представником позивача матеріалів дійсно не вдається встановити чіткий часовий проміжок, коли товарно-матеріальні цінності зникли. Відтак у цій частині заперечення представника відповідача заслуговують на увагу.

Таким чином, позивач не надав доказів того, в якій конкретно обстановці було заподіяно шкоду.

Інакше кажучи, позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництво органу митного адміністрування після виявлення відсутності товарно-матеріальних цінностей вживало заходи щодо встановлення дійсних причин виявленої нестачі. Суд зауважує, що доказів того, що досліджувані в цій справі обставини були предметом службового розслідування, матеріали справи також не містять.

Не обмежуючись викладеним, суд вказує і на те, що представник позивача не надав доказів того, що відповідачу були створені належні умови, які би забезпечували схоронність матеріальних цінностей.

Суд повторно звертає увагу на те, що за обставин цієї справи позивач просить стягнути з відповідача 13426 грн., з них 5246 грн. основна сума збитків внаслідок нестачі майна (вугілля 54 т 260 кг) та 8000 грн. вартість послуг ПП «Експерт-Центр» з проведення незалежної оцінки прямих збитків від нестачі майна.

Суд встановив відсутність підстав для стягнення 5246 грн., що відповідає вартості майна, нестачу якого виявлено.

Позовні вимоги в частині стягнення 8000 грн. також слід залишити без задоволення, оскільки, між поведінкою відповідача та витрачанням означених коштів (платіжна інструкція №10 від 07.03.2023) на послуги по замовлення звіту для оцінки майна за договором №05/12/22/226-22 від 14.12.2022 із приватним підприємством «Експерт-Центр» відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Інакше кажучи, грошові кошти в наведеній сумі не підпадають під поняття шкоди, що заподіяна працівником.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, суд констатує про те, що позивач не довів наявності передумов для стягнення з відповідача заявленої суми грошових коштів, а тому позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено та підписано 19 грудня 2023 року.

Суддя В.Й. Данко