Дата документу 20.06.2023 Справа № 332/5198/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/5198/21 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
№ 22-ц/807/283/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тивоненко Данило Русланович, до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Тивоненко Д.Р. звернулася до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у грудні 2021 року вона зіткнулась з грубим порушенням її конституційного права на роботу з боку відповідача, що полягало в тому, що у неї на роботі постійно незаконно вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та в обмеженні прав працівника щодо повноцінної роботи. Так, 09.12.2021 відповідач вручив ОСОБА_1 Наказ № 68/ОС про відсторонення останньої від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV. Наказ мотивований тим, що у позивача відсутні документи на підтвердження наявності щеплення проти COVID-19, а тому відповідач відсторонює позивача від її роботи. У зв`язку з тим, що дії відповідача порушують право позивача на роботу, закріплене Конституцією України.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати наказ про її відсторонення від роботи незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату, судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Тивоненко Д.Р. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 17.01.1990 перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 23-29).

Актами від 19.11.2021 та 08.12.2021 та листом-ознайомленням від 29.11.2021 ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє відсторонення від роботи в разі відсутності щеплення проти COVID-19 (а.с. 62-64).

Відповідно до Наказу № 68/ОС від 09.12.2021, виданого структурним підрозділом «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональною філією «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», невакцинованого позивача відсторонено від роботи (а.с. 20).

З цим наказом ОСОБА_1 ознайомлена 09.12.2021, про що свідчить зроблений нею запис та поставлений підпис на вказаному наказі (а.с. 20). Разом з цим, 09.12.2021 позивачем подано заяву (заперечення), в якому викладена її позиція щодо незгоди з винесеним наказом про відсторонення її від роботи (а.с. 21-22).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції констатував, що статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Як зазначив суд першої інстанції, наведене узгоджується з ч.ч. 1-2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», якими визначено наступне: профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 (надалі - Наказ № 2153) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік).

Відповідно до Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015; 7) органів місцевого самоврядування; 8) закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; 9) комунальних підприємств, установ та організацій.

Згідно з Наказом № 2153, щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровця України № 595 від 16.09.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1161/19899 від 10.10.2011 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2070 від 11.10.2019).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що Наказ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Відповідно до Постанови КМУ № 83 від 04.03.2015, АТ «Українська залізниця» (код за ) входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Згідно п. 416 Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 (надалі - Постанова КМУ № 1236) встановлено обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій відсторонювати від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав що на ОСОБА_1 поширюється дія Переліку. Будь-яких доказів на підтвердження того, що у неї є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення - остання суду не надала, а тому у суду наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасуванні наказу про відсторонення позивача від роботи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступних положень закону.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Оскаржуваний наказ керівником винесений на підставі п. 19 Постанови внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236», п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є такі:

чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля);

чи переслідувало таке втручання легітимну мету, що випливає саме зі змісту п. 2 вказаної статті;

чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дає змогу досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети.

Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) констатувала, що застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного й непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин.

Проаналізувавши законодавство, підзаконні нормативно-правові акти, Велика Палата ВС зазначила, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачено законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дають можливість працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві - визначити порядок дій щодо такого працівника.

Якщо відсторонення працівника від роботи не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Поширення інфекційної хвороби зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку. Така мета відповідно до п. 2 ст. 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата, необхідно з`ясовувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема оцінки об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи, тощо.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід керуватися не тільки Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України № 2153, але й оцінкою загрози, яку потенційно на роботі може нести не вакцинований працівник. Зокрема, треба враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих / непрямих);

форма організації праці (дистанційна / надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потреба відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

У даній справі позивач працювала старшим оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів станції Запоріжжя-Ліве., а відтак її робота не була пов`язана ані з обслуговуванням населення, ані з виробництвом продукції, яка буде ним споживатися.

Відповідачем не доведено, що у період, який передував відстороненню від роботи, характер роботи позивача будь-яким чином створював небезпеку для оточуючих через відсутність вакцинації.

Як зазначила сама позивач, вона працювала виключно з документами, мала відокремлене робоче місце та характер її роботи не передбачав тісне спілкування з людьми.

Касаційний Цивільний Суд Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок Верховний Суд зробив і в низці інших постанов.

Велика Палата виснувала, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що відсторонення позивача від роботи здійснене з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю та її оплату а вжиті заходи втручання у відповідні права особи не мали об`єктивних підстав.

За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову в частині визнання відсторонення таким, що не відповідає закону та стягнення втраченої заробітної плати.

Судова колегія враховує також що на даний час наказ про відсторонення скасовано та позивач поновлений на роботі, а відтак вимоги про скасування наказу та поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Щодо розміру компенсації втраченого заробітку, судова колегія вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням того, що до ухвалення судового рішення позивач поновлена на роботі.

Наведений у заяві про уточнення позовних вимог ( а.с. 131) розрахунок втраченого заробітку не спростований відповідачем, базується на довідці про доходи,отриманої від відповідача, а відтак не викликає сумніву у правильності.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору та надання правничої. Розмір витрати підтверджений відповідними розрахунками, не оспорений та не суперечить вимогам розумності.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2022 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати наказ № 68/ОС від 09.12.2021 р. про відсторонення ОСОБА_1 від роботи таким що не відповідає закону.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36 545,24 гр. ( тридцять шість тисяч п`ятсот сорок п`ять гр. 24 коп.)

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат по сплаті судового збору у розмірі 3995 гр та 10 000 гр витрати на правничу допомогу.

Іншу частину позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков