Номер провадження: 22-ц/813/5786/23
Справа № 511/2254/22
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 березня 2023 року, постановленого під головуванням судді Теренчук Ж.В., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі ТОВ «ФК «Ріальто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №7-1 від 20.03.2021 року станом на 17.10.2022 року у розмірі 18300 грн., судові витрати у розмірі 2481 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що 20.03.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», яка є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню грошових коштів у вигляді фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (далі ІТС) було укладено договір №7-1 в електронній формі, відповідно до якого ОСОБА_1 у порядку, встановленому п. 2.1 Правил надання грошових коштів у позику, затверджених наказом ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» оформила заявку для отримання кредиту, підписавши її одноразовим ідентифікатором.

На підставі даної заявки ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» був наданий кредит у розмірі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, перерахований на її платіжну картку, емітовану в АТ «КБ «ПриватБанк», а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Відповідно до п. 1.3 Договору позика надавалась строком на 30 днів.

Проте, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання по договору №7-1 від 20.03.2021 року не виконала, у зв`язку з чим станом на 17.10.2022 року у неї виникла заборгованість у розмірі 18300 грн., з яких: 5000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 3300,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10000,00 грн. - заборгованість по нарахованим процентам з підвищеною процентною ставкою на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто» був укладений договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3, відповідно до якого право вимоги за договором №7-1 від 20.03.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

В подальшому від адвоката Руденко К.В., представника позивача додатково надійшов акт приймання-передачі на правничу допомогу стосовно надання відповіді на відзив, в якому зазначено вартість 3000 гривен (а.с. 106).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 березня 2023 року позов ТОВ «ФК «Ріальто» задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за кредитним договором № 7-1 від 20.03.2021р. станом на 17.10.2022 року у розмірі 18300,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. -заборгованість за кредитом; 3300,00 грн. -заборгованість за нарахованими процентами за період з 20.03.2021 року по 19.05.2021 року; 10000,00 грн. -заборгованість за нарахованими процентами за період з 20.05.2021 року по 08.07.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2481,00 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 3300 грн. - заборгованості за нарахованими процентами, 10000 грн. - заборгованості за нарахованими процентами, а також судові витрати у розмірі 2481 грн. та 12000 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилалася на те, що судом не було взято до уваги, що позивач безпідставно збільшив суму процентів зазначивши, що заборгованість за нарахованими процентами відповідно до кредитного договору складає 3300 грн., проте в прохальній частині позову зазначена сума 6600 грн.

Також апелянт зазначив, що прохальна частина позову не відповідає мотивувальній частині позову, так як, згідно умов договору та графіку розрахунків, строк надання кредиту становить 30 днів, останній день для повернення коштів 19.04.2021 року, проте позивач у прохальній частині позову зазначив кінцеву дату користування кредитом 19.05.2022 року, а не до 19.04.2021 року.

Також апелянт вважає, що позивачем нарахована заборгованість за відсотками за межами строку дії кредитного договору, тобто незаконного нараховані проценти.

Крім того, апелянт вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 12000 грн. не підлягає задоволенню, оскільки заявлена сума правової допомоги не є співмірною з ціною позову та складністю справи.

Також апелянт просить суд стягнути з ТОВ «ФК «Ріальто» на користь ОСОБА_1 витратити на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. та судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Руденко К.В., представник ТОВ «ФК «Ріальто» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Також представник ТОВ «ФК «Ріальто» просить суд стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесену за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20.03.2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 7-1, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн., строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування та 4% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту(а.с.10, 12).

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджується витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи (а.с.14).

Одноразовий ідентифікатор 089663 направлявся відповідачу 20.03.2021 року о 18:50:19 год. шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , який вказувався при реєстрації (а.с.14).

19.04.2021 року ОСОБА_1 добровільно сплатила проценти за користування кредитом у розмірі 3300 грн. відповідно до п.2.3,4 Кредитного договору та п.4.14 Правил.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що ОСОБА_1 не повернула своєчасно заборгованість за кредитним договором та нараховані відсотки для погашення заборгованості, яка станом на 17.10.2022 року складає 18300 грн. та складається з:

- 5000,00 грн. - заборгованість за кредитом;

- 3300,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2 Кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом за період з 20.03.2021 року по 19.05.2021 року (включно);

- 10000 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 20.05.2021 року по 08.07.2021 року відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто» був укладений договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3, відповідно до якого право вимоги за договором №7-1 від 20.03.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто» (а.с.33-38).

Задовольняючи позов ТОВ «ФК «Ріальто» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не повернула своєчасно в установлений строк кредитування 30 днів кредит, що відобразилося у розрахунку заборгованості, яка станом на 17.10.2022 року складає 5000 грн., заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2 кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом, яка складає 3300,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору, яка складає 10000 грн., які за невиконання умов договору підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 7-1 від 20.03.2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 , відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. на строк 30 днів.

Договір був укладений та підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст.638, 639 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Оскільки, ОСОБА_1 умови укладеного договору не виконала та грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. не повернула, суді першої інстанції правильного висновку про стягнення заборгованості у розмірі 5000,00 грн.

Щодо заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п.1.2 Кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом, судом першої інстанції зазначено наступне.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України і за умовами укладеного кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася також сплатити проценти за користування кредитом.

Пунктом 1.2 Кредитного Договору сторони погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі - 2.2 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього договору. Відповідно до п.1.3 Договору строк надання кредиту становить 30 днів.

Відповідно до п.2.3.4 Кредитного договору позичальник має право здійснити оформлення продовження строку надання кредиту та строку дії Договору, скориставшись одним із варіантів процедури продовження строку надання кредиту та дії Договору , визначених у Правилах. (Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту через мережу інтернет ТОВ «ФК «Фінанс Інновація») Відповідно до п.4.14 Правил кредитування впродовж терміну дії Договору Позичальник має право продовжити строк його дії(зробити пролонгацію), сплативши нараховані % по кредиту до закінчення термін дії Договору , при цьому подовження відбувається на строк визначений у Договорі при отриманні кредиту та дії з дати сплати нарахованих %. У разі продовження строку дії договору позичальником - нарахування процентів за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк Договору (а.с.16).

Судом вірно встановлено, що 19.04.2021 року ОСОБА_1 , відповідно до п.2.3.4 Кредитного Договору та п.4.14 Правил продовжила строк дії кредитного договору на 30 календарних днів, тобто до 19.05.2021 року, сплативши проценти за користування кредитом у розмірі 3300 грн., загальний розмір яких за період з 20.03.2021 року по 19.05.2021 року складає 6600 грн., а оскільки відповідачем було сплачено 3300 грн., висновки суду про те, що стягненню підлягають проценти у розмірі 3300 грн., так як строк дії договору був продовжений відповідають вимогам законодавства.

Щодо стягнення відсотків після спливу визначеного договором строку кредитування на суму 10000 грн. за період з 20.05.2021 року по 08.07.2021 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, судом вірно зазначено наступне.

Згідно п. 3.3 договору, у разі порушення строків повернення кредиту встановленим п. 1.3 договору, позичальник сплачує Товариству плату за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою у розмірі 4,0% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад встановлений строк.

Відтак, зі змісту даного пункту договору вбачається, що плата за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою в розмірі 4 % відсотки встановлено саме за порушення строків повернення кредиту, тобто за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язана сплатити на їх вимогу проценти від простроченої суми.

Отже, п. 3.3. Кредитного договору встановлено розмір процентної ставки, відповідно до ч. 2. ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Висновки суду про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 10000 грн. відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 4,0% за кожен день користування кредитом за період з 20.05.2021 року по 08.07.2021 року (включно) відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про правомірність заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором стягнувши з ОСОБА_1 суму заборгованості в загальному розмірі 18300 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було взято до уваги, що позивач безпідставно збільшив суму процентів зазначивши, що заборгованість за нарахованими процентами відповідно до кредитного договору складає 3300 грн., проте в прохальній частині позову зазначена сума 6600 грн., колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки умовами договору та правилами передбачена сплата відсотків за користування кредитними коштами, а з урахуванням того, що 19.04.2021 року ОСОБА_1 було сплачено проценти у розмірі 3300 грн., дія кредитного договору була продовжена ще на 30 днів, тобто до 19.05.2021 року, а тому за період з 19.04.2021 року по 19.05.2021 року ОСОБА_1 також нараховані відсотки у розмірі 3300 грн., які підлягають сплаті.

Доводи про те, що прохальна частина позову не відповідає мотивувальній частині позову, так як, згідно умов договору та графіку розрахунків, строк надання кредиту становить 30 днів, останній день для повернення коштів 19.04.2021 року, проте позивач у прохальній частині позову зазначив кінцеву дату користування кредитом 19.05.2022 року, а не до 19.04.2021 року не підлягають задоволенню, оскільки сплативши 19.04.2021 року відсотки у розмірі 3300 грн., ОСОБА_1 підтвердила, що строк дії кредитного договору був продовжений ще на 30 днів, а саме до 19.05.2021 року.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором.

Однак, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині стягненої суми витрат на правничу допомогу у розмірі 12000 грн., виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, стягуючи витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн., виходив із доведеності та обґрунтованості понесених судових витрат у розмірі 12000 грн., які позивач просив стягнути на його користь.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» подав до суду позовну заяву, в якій просив крім іншого просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

01 лютого 2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» звернулося до суду з заявою про уточнення позовних вимог та позовною заявою у новій редакції, в якій також просило про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем наданий договір про надання юридичних послуг №02/06/2022 від 02 червня 2022 року, в якому у п.3.1. зазначена вартість складання позовної заяви у розмірі 8000 грн., акт приймання-передачі наданих послуг №2 до договору №02/06/2022, в якому зазначено, що підготовка позовної заяви та клопотання про витребування доказів складає 8000 грн., складання адвокатського запиту складає 1000 грн.

В подальшому представником позивача надано додатково акт прийому-передачі про понесені витрати на правничу допомогу за підготування відповіді на відзив у розмірі 3000 грн.

ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому зазначив про те, що сума витрат на правову допомогу є завищеною.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому, колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову складає 18 300 гн., послуги адвоката складають 12 000 грн., колегія суддів, з урахуванням наданих зауважень відповідача, вважає, що витрати на правничу допомогу є не співмірними. З урахуванням чого, колегія суддів приходить висновку про частково задоволення апеляційної скарги, та зміни рішення суду в частині зменшення судових витрат за правничу допомогу до 3000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення длясправи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасуванню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн., про яку було заявлено у відзиві, та яку не просить зменшити апелянт.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 березня 2023 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу - змінити, зменшивши витрати на правничу допомогу до 3000 гривень.

В інший частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» () витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра