Справа № 523/8190/22
Провадження №2/523/568/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору недійсним, визнання 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва об`єктом особистої приватної власності та поділ майна,

УСТАНОВИВ:

26 липня 2022 року позивач ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Броднікової Т.Г., звернувся до ОСОБА_4 з позовною заявою про визнання шлюбного договору від 21 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О., між ним та відповідачкою - недійсним; про визнання об`єктом особистої приватної власності 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1 за такими технічними характеристиками: 2 кімнати, 10 поверх, 63,8 кв.м загальної площі; визнання шляхом поділу спільного майна подружжя право вимоги на 3/4 частки спільного майна подружжя вказаного об`єкта незавершеного будівництва.

У ході розгляду справи була уточнена адреса незавершеного об`єкту: АДРЕСА_2

Свої вимоги представник позивача обґрунтовувала тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними були придбані майнові права на квартиру у будинку, що будувався в ЖК «Острова» за адресою: АДРЕСА_2 . Кошти на дану квартиру надавалися позивачем частково за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, яка належала йому на праві приватної власності, у сумі 377521,82 грн., проте правочин укладався відповідачкою на підставі довіреності, так як позивач перебував у рейсі, іншу половину суми за майнові права позивач надав зі своєї зарплати.

Оскільки шлюбні стосунки між подружжям не склалися і шлюб між ними було розірвано, то для вирішення майнових питань щодо автомобіля, банківських рахунків, коштів та речей особистого користування сторони уклали шлюбний договір. Що ж стосується майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, то вони шлюбним договором не охоплювалися, оскільки подружжя вирішило оформити свої частки належним чином після здачі будинку. Проте на даний час відповідачка не надає документи на квартиру, вважаючи що вона належить їй на підставі шлюбного договору.

У зв`язку з цим позивач просить визнати недійсним шлюбний договір, оскільки він був укладений внаслідок введення позивача в оману відповідачкою, та внаслідок його помилки щодо обставин, які мають істотне значення, на підставі ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України, а також на підставі ч.ч. 4, 5 ст. 93 СК України, посилаючись на те, що шлюбний договір ставить повивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством та за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

01 серпня 2022 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що майнові права на квартиру у ЖК «Острова» були придбані за рахунок його коштів, 1/2 з яких отримана від продажу квартири, інша 1/2 частина - із заробітків моряка, який складав 7-8 тис дол. США. У шлюбному договорі сторони не вирішували питання про даний об`єкт нерухомості, оскільки будівництво квартири було незакінчене, а за усною домовленісюь між подружжям вирішено оформити частки кожного з них після здачі об`єкта в експлуатацію.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши, що позивач розумів наслідки укладеного шлюбного договору і позивач не претендував на квартиру. Крім того, кошти які позивач заробляв він їх витрачав. А за гроші отримані від продажу квартири придбав мотоцикл .

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) зареєстровали шлюб.

22 жовтня 2019 року відповідачка, діючи від імені позивача на підставі довіреності, укладає договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 за 378000 грн. Вказана квартира належала позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №96/1620 від 27 грудня 1996 року.

21 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Інтобуд» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 31/2-70, предметом даного договору стали майнові права на квартиру в будинку, адресою АДРЕСА_2 за такими технічними характеристиками: 10 поверх, складається із двох житлових кімнат, загальною площею приміщення 63,9 кв.м. Вартість майнових прав складає 447300 грн., що еквівалентно 16218,27 дол. США.

21 травня 2021 року для врегулювання майнових відносин між собою подружжям ОСОБА_7 укладає шлюбний договір.

За умовами даного договору усе майно, в тому числі рухоме і нерухоме, та/або набуте чоловіком чи дружиною до реєстрації шлюбу, після реєстрації шлюбу, а також після укладання даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане; у разі розірвання шлюбу усі об`єкти рухомого і нерухомого майна вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане. Будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними чи іншими договорами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною у них. Подароване чи успадковане майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, хто отримав у дар чи успадкував. Подарунки подружжя один одному вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, хто прийняв дарунок.

Грошові кошти на рахунках у банківських чи інших установах вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я вони відкритті.

Чоловічі та жіночі ювелірні вироби належать відповідно чоловіку та жінці.

Речі індивідуального користування належать кожному з подружжя.

Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О.

Оскільки шлюбні стосунки між сторонами не склалися, тому рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року шлюб між ними розірвано.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтверджувала, що допомагала відповідачці в продажу квартири в 2019 році, через якийсь час вона повідомила, що розриває шлюб з позивачем. Вона їм знайшла нотаріуса і була присутньою під час складання шлюбного договору. Стосунки у них були ідеальні, всі домовленості по майну між сторонами були погоджені, договір прочитали, жодних спірних моментів в не було, на запитання нотаріуса позивач підтвердив згоду з умовами.

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК Українисімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Нормами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною п`ятою статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Як видно із змісту шлюбного договору він взагалі не містить відомостей про яке саме нерухоме майно йде мова, а тому твердження позивача про визнання шлюбного договору через те, що його умовами закріплена домовленість щодо майнових прав на обєкт незавершеного будівництва є безпідставним.

Необхідно звернути увагу на те, що сам позивач звертаючись з вимогою про визнання шлюбного договору недійсним одночасно стверджує, що договір не містить врегулювання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.

Крім того, посилання позивача на норми ст.229,230 ЦК України, які є взаємовиключними, взагалі не грунтуються на вимогах закону, та не знайшли свого підтвердження.

Щодо поділу майна подружжя необхідно зазначити наступне.

Згідно з нормами п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до вимог ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За вимогами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За визначенням встановленим в ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону засади державної реєстрації прав речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011 р. прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Згідно з вимогами ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий в експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що "визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено".

Аналіз положень статті 331 ЦК у системному зв`язку з нормами статей 177 - 179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

За нормами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обгрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що половину вартості об`єкта незавершеного будівництва була сплачена за особисті його кошти, а саме від продажу квартири, тому спільним майном подружжя може розглядатися інша половина об`єкта. Крім того, він зазначав, що працював моряком, утримував колишню дружину та дитину, купував усе необхідне, винаймав квартиру для сім`ї.

Отже, із наданих доказів судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була придбана до укладення шлюбу, тому відносилася до особистого майна позивача.

Оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами використання для купівлі майнових прав коштів від продажу квартири АДРЕСА_3 . Як було судом встановлено гроші від продажу квартири були зараховані на рахунок відповідачки, однак як вони були використані відомостей не надано, тоді як з дня продажу квартири ( 22 жовтня 2019 року) і до укладення договору майнових прав (21 липня 2020 року) минуло 9 місяців.

Також не надано суду доказів, щодо отриманих у вказаний період доходів позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивача про вкладення ним коштів у майнові права на об`єкт незавершеного будівництва не підтверджено, тому вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що враховуючи вказані вище норми та правові висновки Верховного Суду, заявлені позовні вимоги про поділ майна з визнанням права власності на об`єкт незавершеного будівництва є передчасними, оскільки будинок не зданий в експлуатацію, тобто на час розгляду справи відсутній об`єкт нерухомого майна.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 258-259, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору недійсним, визнання 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва об`єктом особистої приватної власності та поділ майна залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя

Повне рішення складено 09.06.2023 р.