Справа № 466/5631/23 Головуючий у 1 інстанції: ЛУЦІВ-ШУМСЬКА Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2275/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2023 року ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, звернувся в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви покликається на те, щовін народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Карло-Марксове місто Єнакієве Донецької області, Україна. Зазначає, що з часу народження безперервно та постійно проживав на території України за адресою: АДРЕСА_1 , де і був зареєстрований. Стверджує, що паспорт громадянина СРСР втратив, оформленням та поновленням документів не займався. Вказує, що з 18.01.2002 року по 07.05.2013 року відбував покарання в місцях позбавлення волі та був звільнений по закінченню терміну покарання. З квітня 2014 року місце його реєстрації та проживання окупувала росія. При першій нагоді він покинув окуповану територію та вступив до Української добровольчої армії Окремий легко-піхотний загін «Волинь», в складі якої в період з 20 червня 2021 року по 10 серпня 2021 року перебував в зоні проведення ООС в Донецькій та Луганській області. Зазначає, що після повернення з території проведення бойових дій звертався у відповідні установи з метою отримання документів, що посвідчують його особу, як громадянина України, однак отримав відмови.

З наведених підстав просить встановити факт його постійного, безвиїзного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Законом України «Про громадянство України», а саме, 13 листопада 1991 року і по сьогодні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що судом першої інстанції при винесенні ухвали про відкриття провадження за його заявою не було враховано права надати суду відзив на заяву та всі письмові докази, якими вони обгрунтовуються, а також не роз`яснено строків для надання письмового заперечення проти заяви та посилання на докази, якими вони обгрунтовуються, що призвело до того, що представником заінтересованої особи лише під час судового засідання по суті справи було подано заперечення проти його заяви у зв`язку з чим він був позбавлений права ознайомитись та вивчити долучені документи. Зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що він звертався до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, Державної міграційної служби України та Головного управління Міграційної служби України у Львівській області з заявами про підтвердження його належності до громадянства України на що йому було надано відповідь про те, що підтвердити чи спростувати його належність до громадянства України не надається можливості не по причині відсутності таких даних щодо нього чи членів його сім`ї, а по причині збройної агресії росії проти України та введення воєнного стану, тому відсутня можливість проведення такої ефективної перевірки.

Стверджує, що відмітка в паспорті громадянина колишнього СРСР проставлялась зокрема на підставі записів у будинковій книзі, який проставлявся за пред`явленням будь-якого документа. Вважає, що судом не надано належного обгрунтування довідці №1186 від 04 червня 1984 року Житлово-експлуатаційної комісії №8 Виробничого об`єднання «Орджонікідзевугілля» у якій вказано, що його місце народження саме з 1974 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, місце його проживання за вищевказаною адресою підтверджується карткою прописки, що видана на ім`я його батька ОСОБА_3 . Вважає, що висновки суду про те, що у картці прописки, що видана на ім`я його батька є відмітка про його виписку 26 липня 1984 року, є безпідставними, оскільки така інформація стосується лише особи його батька та не свідчить про його виписку. Вказує, що на момент проголошення Незалежності України йому виповнилось повних 17 років, а тому він не міг самостійно покидати територію колишнього СРСР та проживати окремо від своїх батьків. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його заяву про встановлення факту задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Горбонос І.К. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої виходив з того, що факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Законом України «Про громадянство України, а саме 13.11.1991р., не знайшов свого достовірного підтвердження, не підтверджений заявником належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що його вимогами є встановлення факту постійного, безвиїзного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Законом України «Про громадянство України», а саме, 13 листопада 1991 року, яке йому необхідне для оформлення належності його до громадянства України з метою отримання паспорта громадянина України, який ним було втрачено, а підтвердити інформацію про отримання ним паспорту громадянина України не може, оскільки місто Єнакієве Донецької області, де він проживав, окуповане росією.

Тобто, ОСОБА_1 не просить встановити факт належності його до громадянства України, а встановити факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, встановлення якого є підставою для оформлення належності його до громадянства України, що дасть йому можливість отримати паспорт громадянина України.

Умови та порядок встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, регламентуються Законом України «Про громадянство України» та Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Згідно ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Таким чином, при встановленні належності особи до громадянства України, відповідно до ст. 3 Закону, компетентним органам, у даному випадку міграційній службі, необхідно встановити два факти: факт перебування особи у громадянстві колишнього СРСР та факт постійного проживання особи на території України безпосередньо на дату проголошення Україною незалежності (24.08.1991) або на дату набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991).

Відповідно до пункту 124 Порядку особам, які мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року, замість паспортів громадян колишнього СРСР видаються залежно від місця проживання паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно п. 8 та п. 9 розділу II Порядку у разі відсутності в особи у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991, для встановлення належності до громадянства України подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР, У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року.

При цьому, факт перебування особи у громадянстві колишнього срср підтверджується безпосередньо паспортом громадянина колишнього срср, який особа повинна надати до органу міграційної служби для встановлення її належності до громадянства України,

А відтак, оскільки у ОСОБА_1 взагалі відсутній паспорт, в тому числі і паспорт громадянина колишнього срср, для встановлення належності до громадянства України він повинен подати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року.

Саме такі вимоги містить заява ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991, для встановлення належності до громадянства України.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звертався до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України та до Державної міграційної служби України, ГУ ДМС у Львівській області з питанням документування його паспортом громадянина України, на що йому була надана відповідь про відсутність можливості підтвердження/спростування приналежності заявника до громадянства України. Згідно з обліками ГУ ДМС у Львівській області відомості щодо реєстрації/ зняття з реєстраційного обліку/набуття громадянства ОСОБА_1 відсутні. Провести ефективну перевірку неможливо у зв`язку зі збройною агресією рф на території України.

Тобто, державні органи, які є компетентними у вирішенні цих питань, надали ОСОБА_1 відповідь про те, що провести ефективну перевірку з приводу документування його паспортом громадянина України та належності його до громадянства України неможливо у зв`язку зі збройною агресією рф на території України.

А відтак, цими зверненнями безспірно підтверджується, що ОСОБА_1 звертався до органів, до компетенції яких відноситься вирішення питання, однак питання залишилось не вирішеним цими органами, що спростовує доводи представника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про те, що ОСОБА_1 слід було звернутися до державних органів, до компетенції яких відноситься вирішення цього питання.

Судом першої інстанції встановлено, що заявника ОСОБА_1 було взято на облік у Центр обліку та нічного перебування бездомних осіб з 21.07.2022 року, що підтверджується довідкою №268 від 21.07.2022 року та посвідченням про взяття на облік №3702 від 21.07.2022 року.

Заявник долучив копію повторного свідоцтва серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Карло-Марксове місто Єнакієве Донецької області, Україна, яка на даний час окупована рф, що позбавляє заявника можливості зібрати необхідні докази на підтвердження отримання ним паспорта громадянина України, чи паспорта громадянина срср

Долученою до заяви копією довідки про склад сім`ї та прописку, виданою ОСОБА_3 (виписана на російській мові) від 04.06.1984р. підтверджується, що ОСОБА_4 разом з іншими членами сім`ї, в тому числі і ОСОБА_5 , був зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Копія «карточки прописки» свідчить про прописку ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 з 23.02.1968, в графі 12 вказаний ОСОБА_1 ,1974 р.н., та ОСОБА_5 , 1978 р.н., як неповнолітні діти ОСОБА_3 .

В суді апеляційної інстанції заявник долучив до матеріалів справи копію паспорта громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Єнакієве Донецької області, який є рідним братом ОСОБА_1 , в паспорті мітиться відмітка про реєстрацію його місця проживання 02.10.1996 року в АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що копія довідки про звільнення ОСОБА_1 після відбуття покарання з 07.05.2001 року по 07.05.2013 року та копія довідки Української добровольчої армії №0391 від 03.08.2021 року, не містять інформації про постійне проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Однак суд не врахував ту обставину, що копія довідки про звільнення ОСОБА_1 після відбуття покарання з 07.05.2001 року по 07.05.2013 року в графі «громадянство» зазначено «України».

Слід зазначити і те, що матеріали справи не місять інформації щодо проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року поза межами України, станом на цей час він був неповнолітнім, йому виповнилося17 років.

Матеріали справи також не містять інформації про проживання ОСОБА_1 поза межами України чи належності його до громадянства іншої держави.

Колегія суддів зазначає, що складним є підтвердження громадянства України особою, яка проживала й отримала паспорт громадянина України на тимчасово окупованій території, оскільки внутрішні (не біометричні) паспорти громадян України , які видавалися до 2016 року, є лише на паперових носіях, підтвердити їхню видачу та достовірність можна лише звіривши їх із даними архівної картки в архівах територіального органу, де вини видавалися.

Проте отримати таку інформацію щодо належності до громадянства України, щодо видачі паспортів громадянина України, які видавалися на території, яка на сьогодні є окупована росією, неможливо, що обмежує можливості заявника у збиранні та наданні суду доказів на підтвердження вимог.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зави ОСОБА_1 , не врахував основну надзвичайно важливу обставину, а саме те, що м. Єнакієве Донецької області окуповане росією, що унеможливлює збирання та подання ОСОБА_1 доказів належності його до громадянства України, видачі йому паспорта громадянина України, проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Відсутність паспорта громадянина України та неможливість його оформлення позбавляє та обмежує ОСОБА_1 у здійсненні ним прав та обов`язків, можливості працевлаштування, та інших прав.

Колегія суддів враховує ту обставину, що м. Єнакієве Донецької області окуповане росією, що унеможливлює зібрання та подання ОСОБА_1 належних та допустимих доказів належності його до громадянства України, видачі йому паспорта громадянина України, через окупацію місця його проживання він не має можливості надати інші докази, окрім тих, які ним були надані.

З врахуванням вищенаведеного, заява ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а відтак слід встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження м. Єнакієве Донецької області, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Законом України «Про громадянство України, а саме, 13 листопада 1991 року.

У задоволенні вимоги про встановленні факту «безвиїзного» проживання і «по сьогодні» слід відмовити, оскільки встановлення судом фактів безвиїзного проживання і проживання по сьогодні, не породжують юридичних наслідків, від встановлення цих фактів не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження місто Єнакієве Донецької області, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Законом України «Про громадянство України», а саме, 13 листопада 1991 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк