Справа № 716/762/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2023 року м. Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Вайновської О.Є.,

секретаря судового засідання Якимик К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

08.05.2023 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», в особі Остащенко О.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних витрат за період прострочення грошового зобов`язання за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року в загальній сумі 315 244,02 грн. В обґрунтування позову посилався на те що рішення суду, яким з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Райффайзен банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 548 899,94 грн, до теперішнього часу боржником не виконане.

Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.05.2023 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

24.05.2023 року від представника відповідачки адвоката Новікова О.П. надійшов відзив, за змістом якого відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що її порука, як забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, припинилася після смерті боржника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після смерті якого вона не прийняла, а отже, борг поручителя не може існувати без боргу боржника. Просила відмовити в позові.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачка та її представник, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи до судового засідання повторно не з`явилися, у зв`язку з чим, суд, керуючись положеннями ст.223 ЦПК України, розглянув справу на підставі позовної заяви, відзиву, доданих до них доказів.

Судом встановлено, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року в розмірі 548 899,94 гривень і 23.11.2010 року вказане рішення набрало законної сили (а.с.5).

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.08.2020 стягувача ПАТ «Райфайзен банк Аваль» замінено на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому листі №2-750/2010 виданого відносно ОСОБА_1 (а.с.7-8).

Таким чином позивач до ТОВ «ФК «Гефест» перейшли права стягувача за виконавчим листом №2-750/2010 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року в розмірі 548 899,94 гривень.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено обов`язковість судових рішень до виконання. Статтями 18, 82 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач ТОВ «ФК «Гефест» в своєму позові посилався на те, що рішення суду від 11.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гефест», заборгованості за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року в розмірі 548 899,94 гривень, яке набрало законної сили, не виконано.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачкою, на яку, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, покладено обов`язок належними доказами спростувати доводи позивача, не доведено факт повного чи часткового виконання нею грошового зобов`язання за рішенням суду.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року в розмірі 548 899,94 гривень не виконане.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За змістом положень ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі №916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості і рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року про стягнення заборгованості підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачки перед банком та його порушення.

Таким чином, з ухваленням судом у 2010 році рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання нею грошового зобов`язання.

За вищевикладених обставин, доводи позивача про те, що ОСОБА_1 , яка прострочила виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року зобов`язана нести відповідальність, передбачену ст.625 ч.2 ЦК України у вигляді сплати індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, ґрунтується на положеннях закону. Заперечення відповідачки з цього приводу є безпідставними, оскільки, як зазначалося, обов`язок ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року встановлено рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року, яке набрало законної сили, є чинним та обов`язковим до виконання.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивачем пред`явлено позов 25.04.2023 року, про що свідчить штемпель поштового відділення на конверті і здійснено розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за час прострочення за останні три роки, починаючи з 24.04.2020 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком 3% річних за період з 24.04.2020 року по 25.04.2023 року становить 49 400,99 грн та складається з:

24.04.2020 25.04.2021 16466,99 грн (548899,94 х 3% річних)

24.04.2021 25.04.2022 16466,99 грн (548899,94 х 3% річних)

24.04.2021 25.04.2021 16466,99 грн (548899,94 х 3% річних).

Однак розрахунок заборгованості 3% річних правильно здійснювати за період з:

25.04.2020 року 31.12.2020 (251 дн. х 548 899,94 х 3,000% = 11 292,94 грн)

01.01.2021 31.12 2021 (365 дн. х 548 899,94 х 3,000% = 16 467,00 грн)

01.01.2022 31.12.2022 ( 365 дн. х 548 899,94 х 3,000% = 16 467,00 грн)

01.01.2023 25.04.2023 (115 дн. х 548 899,94 х 3,000% = 5 188,23), що становить 49 415,17 грн.

Водночас, враховуючи, що суд, відповідно до положень ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, та в межах заявлених нею вимог, а розрахована позивачем сума 3% річних є меншою визначеної судом, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідачки на користь ТОВ підлягає стягненню заявлена позивачем сума 3% річних в розмірі 49 400,99 грн, тобто в межах позовних вимог.

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виходить із наступного.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, ч.1 ст.8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Статтею першою Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19.

У постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року.

У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений розрахунок інфляційних збитків склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних, а тому він не суперечить положенням ст.625 ЦК України та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Із врахуванням вищенаведеної методики судом проведено розрахунок інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідачки за період з 25.04.2020 року по 25.04.2023, виходячи із суми заборгованості, стягнутої рішенням суду від 11.11.2010 року в розмірі 548 899,94 грн:

Сукупний індекс інфляції у період з 01.05.2020 року по квітень 2023 року = 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% = 148,729%.

Інфляційні нарахування = 548 899,94 грн. (сума боргу) ? 148,729% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 548 899,94 грн. (сума боргу) = 267 473,06 грн.

І знов таки, враховуючи, що з наданого позивачем розрахунку інфляційних витрат вбачається, що нараховані банком інфляційні втрати є меншим від розміру інфляційних втрат визначених судом, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідачки на користь ТОВ підлягає розмір інфляційних втрат у сумі 265 843,21 грн, тобто в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 3 % річних в розмірі 49 400,99 грн, інфляційних витрат в розмірі 265 843,21 грн, а всього 315 244,02 грн за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/04-2/107 від 25.10.2006 року.

Враховуючи що позов задоволено в повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4728,66 грн.

Керуючись ст.ст.261, 267, 509, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 8, 12, 13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», , юридична адреса: місто Київ, вулиця Брановицького Ігоря, 3, 3 % річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року за період з 24.04.2020 року по 25.04.2023 року в розмірі 49400,99 грн. та 265843,21 грн. відповідно, а всього 315244 (триста п`ятнадцять тисяч двісті сорок чотири) гривні 02 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», , юридична адреса: місто Київ, вулиця Брановицького Ігоря, 3, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4728,66 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду виготовлено 23.06.2023 року.

Суддя О.Є. Вайновська