Справа № 509/1396/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.,

за участю позивачки - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, Одеської області позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: державний нотаріус Чорноморської міської нотаріальної контори Одеської області Зенченко Олена Сергіївна, про усунення від права на спадкування, визнання права власності,

учасники цивільного провадження по справі:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

третя особа - державний нотаріус Чорноморської міської нотаріальної контори Одеської області Зенченко Олена Сергіївна,-

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2023 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, визнання права власності. Предметом позову є нерухоме майно, яка перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області. Предметом позову є нерухоме майно, яке розташоване на території Одеського району Одеської області.

Рух справи.

20 березня 2023 року судом першої інстанції було відкрито провадження по справі.

20 березня 2023 року судом першої інстанції було прийнято рішення про витребування доказів.

Позиція сторін.

Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка по день своєї смерті була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті померлій належало майно: 1/3 частина житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,19 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:001:0777, земельна ділянка цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4782, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:002:0357.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат позивачки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований та проживав останні місяці коли хворів за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті померлому належало майно: 1/3 частина житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло.

Спадкодавці на випадок своєї смерті заповіти не залишили.

Позивачка постійно піклувалась як про свою матір так і про брата постійно купувала їм продукти в магазині, відповідно до їх фізичного стану, купувала ліки.

Відповідачка, якій ОСОБА_4 приходилась бабусею, за місцем мешкання як останньої, так і свого батька ОСОБА_5 не з`являлась, жодним чином не приймала участі в їхньому житті та не надавала допомоги, на їхньому похованні була відсутня.

Позивачка всі заходи та витрати з поховання матері та брата понесла сама, відповідачка жодної допомоги не надавала.

Так як ОСОБА_2 теж претендує на спадкове майно, то позивачка вимушена була звернутися до суду з позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 надала свої заперечення проти позову в яких вказала, що позов не визнає з тих підстав, що її батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 не був в безпорадному стані та не потребував сторонньої допомоги. Вона мешкає в іншому місті однак часто спілкувалась в телефоному режимі з батьком, який ніколи не скаржився на своє скрутне матеріальне становище, та сам пропонував свою допомогу. Батько майже до останніх днів працював. Позивачка не надала доказів того, що вона надавала ОСОБА_5 матеріальну допомогу, вона сама є інвалідом першої групи та з її слів сама потребувала допомоги, а тому не могла надавати допомогу батькові. Єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 є вона - позивачка, а тому просила в позові відмовити.

Позивачка ОСОБА_1 надала відповідь на заперечення в якій зазначила, що ОСОБА_2 пропустила строк, визначений законом, на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а тому вважається такою, що не прийняла спадщину тобто, вона взагалі не є спадкоємицею. Вона (позивачка) дійсно є інвалідом першої групи внаслідок захворювання зору, однак вона самостійно доглядає за собою та разом з членами своєї родини доглядала за ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_6 та дослідивши надані докази суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в зв`язку з наступним:

Обставини, які встановлені судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

ОСОБА_7 приходилась матір`ю ОСОБА_1 (змінила прізвище в зв`язку з одруженням), що підтверджується копією свідоцтва про народження.

На день смерті ОСОБА_7 була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті померлій належало майно: 1/3 частина житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло; земельна ділянка, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), загальною площею 0,19 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0777, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 304920; земельна ділянка цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,4782, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:002:0357, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серія ЯА № 289197.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були рідні синта мати, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

ОСОБА_5 на день смерті був зареєстрований та фактично проживав останні місяці коли хворів за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_5 належало майно у вигляді 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 43,9 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., та який позначений на плані піл літ. «А» з надвірними спорудами: сарай під літ. «Б», гараж під літ «В», цистерна №1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заповіту не залишили.

ОСОБА_2 звернулась до Чорноморської міської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 .

Згідно довідки Дністровського міжрайонного управління водного господарства Державного агентства меліорації та рибного господарства України, ОСОБА_5 дійсно працював у вказаному господарстві на посаді машиніста насосної установки з 02.05.2018р. по 28.04.2022р. В період з 21.03.2022 р. по 28.04.2022 р. перебував на лікарняному.

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 Цивільного кодексу України )

Згідно ч.1 ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідною сестрою померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , та згідно статтею 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як з`ясовано судом, визнано сторонами спору, після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відкрилась спадщина, за життя спадкодавці не залишили заповіту, спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_2 .

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Загальним правилом факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливості його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. За таких обставин ухилення характеризується умисною формою вини.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування, на цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 357/6927/16-ц..

Сторонами не заперечується та обставина, що ОСОБА_5 хворів на онкологічну хворобу від якої помер, а ОСОБА_2 в своїх запереченнях не заперечуєю тієї обставини, що не надавала допомоги батьку.

Загально відомо, що онкологічне захворювання відносить до категорій важких захворювань, ОСОБА_2 знаючи про стан здоров`я свого батька не забезпечувала його будь якої своєю підтримкою.

ОСОБА_1 проживала поруч з ОСОБА_5 та надавала йому допомогу про що суду надала докази, дані обставини підтвердила під час судового розгляду свідок ОСОБА_6 , а тому суд дійшов висновку, що позов в частині усунути ОСОБА_2 від прав на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачка належним чином звернулась до нотаріальних установ з заявою про прийняття спадщини, заборон або будь-яких обмежень щодо нерухомого майна не має, а тому з урахуванням вищевказаних обставин суд вважає можливим визнати право власності на спірне майно в порядку спадкування.

Судові витрати:

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, а питання про їх розподіл має бути розглянуте відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються…:особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Враховуючи, що позивачка інвалід першої групи, то у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 4,12,13,76-81,84,263-265 ЦПК України, ст.ст.1217,1218, 1268 ЦК України, ст.36, 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, суд-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: державний нотаріус Чорноморської міської нотаріальної контори Одеської області Зенченко Олена Сергіївна, про усунення від права на спадкування та визнання права власності - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,19 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:001:0777, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за, ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4782, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер :01:002:0357, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Кириченко П.Л.