КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/20976/21

11 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Сперкач Сергія Володимировича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину, -

в с т а н о в и в:

12 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час смерті проживав і був зареєстрований у своєму приватному житловому цегляному будинку 1982 року забудови за адресою АДРЕСА_1 . Крім ОСОБА_5 у вказаному будинку проживали також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_4 (рідний брат).

На час смерті ОСОБА_5 йому на праві власності належали: 1/6 частина будинку та 1/6 частина земельної ділянки, кадастровий номер :72:540:0016, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 , в порядку ст.1268 ЦК України, спадщину прийняли ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_3 (мати). Інші спадкоємці першої черги відсутні.

На підставі заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем 03.03.2021 було заведено спадкову справу № 10/2021.

Проте, 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо спадкового майна, оскільки за поштовою адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ще один новозбудований житловий будинок, власником якого є ОСОБА_1 , а тому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже відкритий розділ на будинок за адресою : АДРЕСА_1 .

Вказані в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії факти щодо подвійної реєстрації поштової адреси на новозбудований будинок ОСОБА_1 , з будівельною адресою АДРЕСА_2 , підтверджується листом Солом`янської районної державної адміністрації у місті Києві від 31.03.2021року.

Оскільки на момент подання позовної заяви виникла ситуація, яка перешкоджає в нотаріальному порядку оформленню спадкових прав, то ОСОБА_2 просила в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/12 частину будинку та 1/12 земельної ділянки, кадастровий номер :72:540:0016, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:540:0016 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 908 гривень судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 25 жовтня 2023 року представник третьої особи ОСОБА_1 адвокат Сперкач Сергій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.

Вказує на те, що 07.11.2018 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку з кадастровим номером :72:531:0301 за адресою АДРЕСА_2 , яка розташована поруч з будинком родини ОСОБА_6 , у встановленому законом порядку отримав дозвіл на будівництво та побудував на цій земельній ділянці житловий будинок, площею 168 кв.м., якому після прийняття в експлуатацію розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві № 247 від 29.03.2019 року було присвоєно нову поштову адресу АДРЕСА_1 .

08.04.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В. було відкрито в ДРРП розділ 000 на об`єкт нерухомості - житловий будинок літера А, площею 168 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

21.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем була винесена постанова про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на успадковане майно, оскільки за поштовою адресою АДРЕСА_1 вже відкритий розділ на зазначений будинок та зареєстрований новозбудований житловий будинок на ОСОБА_1 .

Відтак, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник спір щодо права використання адреси АДРЕСА_1 , який виник внаслідок помилки Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві в частині присвоєння вказаної поштової адреси двом різним будинкам. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 звернутися до Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві з заявою щодо упорядкування адреси будинків.

Натомість позивачка вирішила довести свій «пріоритет» на адресу АДРЕСА_1 в судовому порядку, подавши штучний позов до своєї бабусі ОСОБА_3 , пред`явивши до неї позовні вимоги про визнання права власності на успадковане майно, хоча фактично це право позивача ніхто не оспорював. При цьому, незважаючи на реально існуючий спір щодо впорядкування адрес існуючих будинків, позивачка не пред`явила будь-яких позовних вимог ні до третьої особи ОСОБА_1 , ні до Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві.

Зважаючи на викладене, вважає, що спір про право на спадщину між позивачем та відповідачем відсутній. Відповідач ніколи не оспорювала право позивача на спадщину, як і не створювала їй перешкод в оформленні цього права. Також, ні третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ні ОСОБА_1 не оспорювали право позивачки на спадщину.

Неможливість отримання позивачем свідоцтва про право власності на успадковане майно була викликане об`єктивними причинами - особливостями роботи Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві.

З наведеного вбачається, що спір про право між сторонами у цій справі відсутній, а відтак, суд першої інстанції, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, зобов`язаний був зарити провадження у справі.

Крім того, з долучених до матеріалів апеляційної скарги документів вбачається, що з 29.08.2023 року ОСОБА_2 вже є одноосібним власником спірного майна внаслідок того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували позивачці свої частки спірного майна за адресою АДРЕСА_1 . Відтак, підстави для участі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у справі припинилися, оскільки їх процесуальним правонаступником у спірних правовідносинах стала ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, вважає, що відповідно до ст. 377 ЦПК України апеляційний суд повинен скасувати рішення суду першої інстанції від 30.08.2023 року та закрити провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст.255 ЦПК України.

Також, звертає увагу суду на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав.

В судове засідання апеляційного суду третя особа ОСОБА_1 та його представник адвокат Сперкач Сергій Володимирович не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Позивачка ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Стащук Володимир Анатолійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу третьої особи: ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович в судове засідання також не з`явились, про розгляд справи судом повідомлені, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належало наступне майно: 1/6 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/6 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:540:0016, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 січня 1993 року та Державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 липня 2004 року серія КВ № 120601.

ОСОБА_2 (дочка) та ОСОБА_3 (мати) є спадкоємцями першої черги за законом та проживали зі спадкодавцем ОСОБА_5 на момент його смерті, тобто, фактично прийняли спадщину.

03 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єдігарова Ельвіра Михайловича з заявою про прийняття спадщини за законом, який в подальшому завів спадкову справу № 10/2021.

21 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем було винесено постанову про відмову ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою для відмови стала та обставина, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ще один новозбудований житловий будинок на ОСОБА_1 , а тому за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже відкритий розділ на нерухоме майно іншого власника.

З інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 березня 2021 року вбачається, що згідно з даними реєстрових книг бюро житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за реєстровим № 36809 за:

- 1/2 частина - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 14 січня 1993 року;

- 1/6 частина - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 січня 1993 року;

- 1/6 частина - ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 січня 1993 року;

- 1/6 частина - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 січня 1993 року.

Розпорядженням Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2019 року № 247 житловому будинку під літерою «А», розташованому в межах земельної ділянки на АДРЕСА_2 (код ділянки 72:531:0301), присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 . Зазначене розпорядження видане за зверненням власника вказаного будинку - ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину, суд першої інстанції вказав, що у позивачки існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а в розумінні ст.392 ЦК України визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/12 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/12 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:540:0016 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року відповідає.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належними відповідачами у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 752/3435/16 (провадження № 61-231св20), від 29 червня 2022 року у справі № 175/772/16-ц (провадження № 61-3581св21), від 27 липня 2023 року у справі № 296/8061/19 (провадження № 61-2873св22) та інших.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. постанову Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 332/2880/18 (провадження № 61-11768св20).

Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 зробив висновок, що стаття 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до частини першої статті 188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Таким чином, житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, на час смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності останньому належали: 1/6 частина будинку та 1/6 частина земельної ділянки, кадастровий номер :72:540:0016, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . А відтак, вказане майно є спадковим майном в розумінні приписів глави 84 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_5 його дочка ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала 1/12 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 та 1/12 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:540:0016.

Проте, позивач оформити право власності на спадкове майно у встановленому законом позасудовому порядку не змогла, оскільки 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем було винесено постанову про відмову ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 .

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір суд 1-ї інстанції правомірно виходив з того, що постанова нотаріуса від 21 травня 2021 року про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на частку, що належали йому у спільній частковій власності, перешкоджає позивачці оформити свої спадкові права і є підставою для визнання в судовому порядку за ОСОБА_2 права власності на успадковану частку спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем вибрано неефективний спосіб захисту своїх прав, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/12 частину будинку та на 1/12 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 в порядку спадкування, ОСОБА_2 обрала ефективний спосіб захисту своїх прав, які вона вважає порушеними, оскільки майнові права на 1/12 частину будинку та 1/12 земельної ділянки кадастровий номер :72:540:0016, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , неможливо оформити в нотаріальному порядку з підстав, які не залежать від позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 29.08.2023 року ОСОБА_2 вже є одноосібним власником спірного майна внаслідок того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували позивачці свої частки майна за адресою АДРЕСА_1 , а відтак необхідно закрити провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст.255 ЦПК України, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову/скарги до суду. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову/скарги без розгляду, відмови від позову/скарги або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20).

12 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Ельвір Михайлович, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину.

Станом на момент звернення до суду з вказаним позовом, так як і на момент розгляду справи судом першої інстанції, постанова приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єдігарова Ельвіра Михайловича від 21 травня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії була чинною та не скасованою.

Свідоцтво про право власності на спірне майно у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 видано не було.

В свою чергу, дарування у 2023 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачці своїх часток майна за адресою АДРЕСА_1 , не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі щодо визнання за позивачкою права власності на її частку у спадковому майні після смерті батька.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог, що призвело до правильного вирішення питання та ухвалення законного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_3 визнала пред`явлений до неї позов ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність спору щодо права на спадщину між сторонами, як наслідок, про відсутність порушених прав позивача, є помилковими, з огляду на таке.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18), від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

В основу оскаржуваного рішення, окрім визнання ОСОБА_3 пред`явленого до неї позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, як наслідок, ухвалив законне та обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір у даній справі фактично виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо впорядкування адрес існуючих будинків, проте позивачка не пред`явила будь-яких позовних вимог до ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, в постановах від 16 лютого 2022 року в справі № 752/3435/16 (провадження № 61-231св20), від 29 червня 2022 року у справі № 175/772/16-ц (провадження № 61-3581св21), від 27 липня 2023 року у справі № 296/8061/19 (провадження № 61-2873св22) та інших Верховний Суд висловив правову позицію про те, що належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, з яких вбачається, що спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , першої черги є ОСОБА_2 (дочка) та ОСОБА_3 (мати). Інші спадкоємці першої черги відсутні.

Предметом позову є визнання права власності на спадщину після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, про те, що він є спадкоємцем померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та/або має інше право на спадкове майно. А відтак, правові підстави вважати, що ОСОБА_1 має бути відповідачем у даній справі - відсутні.

Апелянтом також не наведено жодних доказів на підтвердження того, що у зв`язку з ухваленням судового рішення у цій справі ОСОБА_1 буде наділено новими правами, чи покладено на нього нові обов`язки, або змінено його наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

Таким чином, доводи, викладені представником третьої особи ОСОБА_1 адвокатом Сперкач Сергієм Володимировичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Сперкача Сергія Володимировича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Сперкач Сергія Володимировича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Сперкач Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий: Судді: