Справа № 344/1385/23
Провадження № 2/344/1263/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.03.1983 між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. Вони є батьками двох дітей: дочки ОСОБА_5 , 1984 року народження та сина ОСОБА_6 , 1987 року народження, які є повнолітніми та проживають окремо. Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2022 по справі № 338/258/22 шлюб між ними розірвано. Проживаючи однією сім`єю, вони мали спільний бюджет, вели господарство та придбали кооперативну чотирьохкімнатну квартиру площею 83,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем, що підтверджується довідкою Івано-Франківського обласного технічної інвентаризації від 01.08.2022 № 1470 та відповідно до якої підставою для реєстрації було свідоцтво про право власності від 25.12.2000 року, видане Івано-Франківським МУЖКГ згідно з розпорядженням міського голови від 25.12.2000 року № 655-р. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 25.12.2000 року, запис про реєстрацію права власності № 4776, книга № 66. Слід зазначити, що відносини між подружжям ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, а тому у неї були відсутні підстави для заперечень щодо оформлення права власності на нерухоме майно виключно на ім`я відповідача. На даний час у квартирі зареєстровано їхню дочку ОСОБА_7 та її дітей: дочку ОСОБА_8 , 2011 року народження та сина ОСОБА_9 , 2016 року народження. Однак дочка й онуки на даний час перебувають у статусі біженців у Королівстві Швеція. Практично одразу після розірвання шлюбу, 28.05.2022, відповідач поміняв замки у вхідних дверях квартири, через що позивачка не може потрапити у квартиру, незважаючи що таке майно належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. Вона змушена проживати окремо, адже відповідач неодноразово вчиняв домашнє насильство щодо неї. На даний час вона проживає у своїх знайомих або ж доїжджає із зареєстрованого місця проживання (с. Міжгір`я) до роботи, на що витрачає чималі кошти. Довідкою КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» від 20.01.2023 № 17 підтверджується місце роботи позивачки у даному медичному закладі. Довідкою Дзвиняцької сільської ради від 27.09.2022 № 80 підтверджується реєстрація у с. Міжгір`я, але фактично за такою адресою вона не проживає. Відповідно до звіту ТОВ «ЕКА-захід» про незалежну оцінку чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 83,2 кв.м., ринкова вартість об`єкту оцінки станом на 09.03.2023 становить 1 079 900 грн., тобто оціночна вартість 1/2 частки об`єкта оцінки квартири - 539 950,00 грн.

Відтак, позовними вимогами позивачка просить здійснити поділ нерухомого майна квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають реальним обставинам справи. Спірна квартира є особистою власністю відповідача, так як була придбана останнім за особисті кошти і передана у власність ще 25 грудня 2000 року на підставі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 655-г від 25.12.2000 року «Про оформлення права власності за громадянами на квартири в будинках житлово-будівельних кооперативів». Даний факт підтверджується архівним витягом № 35/59-4.02/701 від 14 серпня 2023 року з розпорядження міського голови № 655-г від 25.12.2000 року, в якому зазначено, що згідно підпункту й) пункту 1 розпорядження ухвалено оформити право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 . На підставі даного розпорядження відповідач 25 грудня 2000 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_2 була кооперативною квартирою, яку відповідач самостійно оплачував внаслідок трудової діяльності. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивачка вказує, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 05.03.1983 по 10.05.2022. Під час перебування у шлюбі ними набуто квартиру АДРЕСА_2 . Однак документи про право власності на квартиру було оформлено ім`я відповідача, де підставою для реєстрації вказано свідоцтво про право власності від 25.12.2000, видане Івано-Франківським МУЖКГ згідно з розпорядженням міського голови від 25.12.2000 № 655-р. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замок у вхідних дверях квартири та почав чинити перешкоди позивачці у доступі до квартири. Письмовим доказом, а саме довідкою про право власності на квартиру від 2000 року, яку долучено відповідачем до відзиву на позовну заяву, підтверджується сплата пайових внесків без конкретизації особи, яка внесла ці кошти. Доказів того, що оплата пайового внеску в повному обсязі або частково була здійснена за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять та свідчить, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не спростовано, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали у повному обсязі заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просять їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували щодо поділу майна.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 05.03.1983 року у Міжгірській сільській ради Богородчанського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис на номером 5.

Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2022 по справі № 338/258/22 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до архівного витягу від 14.08.2023 № 35/59-4.02/701 вбачається, що 25.12.2000 року видано розпорядження міського голови № 665-р про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 .

У довідці ЖБК № 21 № 708 від грудня 2000 року зазначено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 . Вартість квартири 23055,20 грн.

З копії Свідоцтва про право власності на квартиру від 25.12.2000 року, виданого Івано-франківським МУЖКГ, на підставі розпорядженням міського голови від 25.12.2000 року № 655-р, вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

З довідок Івано-Франківського обласного технічної інвентаризації від 24.01.2019 № 113 та 01.08.2022 № 1470 вбачається, що згідно архівних даних, станом на 31.12.2012 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 83,2 кв.м. Підставою для реєстрації було свідоцтво про право власності від 25.12.2000 року, видане Івано-франківським МУЖКГ, згідно з розпорядженням міського голови від 25.12.2000 року № 655-р. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 25.12.2000 року, запис про реєстрацію права власності № 4776, книга № 66.

Довідкою КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» від 20.01.2023 № 17 підтверджується місце роботи позивачки ОСОБА_1 у даному медичному закладі.

Згідно довідки Дзвиняцької сільської ради від 27.09.2022 № 80 підтверджується реєстрація ОСОБА_1 у АДРЕСА_4 , але зазначено, що фактично за такою адресою вона не проживає.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Як встановлено судом, шлюб між сторонами справи було зареєстровано 05.03.1983 року. Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 28 10 травня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Спірний об`єкт нерухомого майна - квартиру, відносно якого заявлені позовні вимоги, набуто у 2000 році, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно положень статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.п. 23, 24) зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц.

Разом з тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно (стаття 60 Сімейного кодексу України) може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17.

Виходячи з викладеного, слід констатувати те, що той з подружжя, який заперечує режим спільної сумісної власності подружжя повинен довести, що майно придбане за час шлюбу за його особисті кошти.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Фактичні обставини справи на предмет їх відповідності приписам статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дають підстави для висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 , набута за час перебування сторін у шлюбі, тому відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти, а отже відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно квартиру АДРЕСА_2 , відтак квартира набута сторонами під час перебування у шлюбі у спільну сумісну власність.

Таким чином, суд приходить до висновку про визнання вищевказаного спірного об`єкту нерухомості об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Висновку про вартість майна, проведену суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «ЕКА-Захід», станом на 09.03.2023 року, вартість чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_5 , становить без урахування ПДВ 1 079 900 (один мільйон сімдесят дев`ять дев`ятсот) гривень 00 коп.

Таким чином, наявні підстави для задоволення позову, з огляду на що слід здійснити поділ нерухомого майна квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що позивачем сплачено судовий збору сумі 5399 грн. 50 коп.; 500 грн. 00 коп. - витрати, пов`язані з отриманням відомостей щодо нерухомого майна та 2200 грн. 00 коп. - витрати, понесені на оплату проведення незалежної оцінки нерухомого майна, про що у матеріалах справи наявні відповідні докази.

Відтак, понесені витрати по розгляду справи слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 61, 69, 70, 71, 163 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265, ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Здійснити поділ нерухомого майна квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 83,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), понесені судові витрати а саме: витрати на оплату судового збору у розмірі 5399 грн. 50 коп.; витрати, пов`язані з отриманням відомостей щодо нерухомого майна у розмірі 500 грн. 00 коп. та витрати, понесені на оплату проведення незалежної оцінки нерухомого майна у розмірі 2200 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2023 року.