Справа № 530/182/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

21.06.2023 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., представника позивача адвоката Школьного В.А., представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Троцького Б.А., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Зіньків цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 , остання відома адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору дарування, припинення речового права - права власності та визнання права власності на 1/4 земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, ОСОБА_2 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 , остання відома адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору дарування, припинення речового права - права власності та визнання права власності на 1/4 земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 17.03.2023 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачами.

26.04.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Троцьким Б.А. подано відзив на позов, у якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 100 років помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У власності ОСОБА_4 перебувала приватизована земельна ділянка площею 0,2016 га , кадастровий номер :50:007:0440 з цільовим призначенням "01.03 для ведення особистого селянського господарства" та земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :50:007: 0439 з цільовим призначенням "Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд" (присадибна ділянка), які розташовані на території АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 15.11.2011 року посвідчений 15.11.2011 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1666.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 зробив розпорядження щодо належного йому майна, а саме: житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 , а земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходяться АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 .

На момент складання заповіту 15.11.2011 року ОСОБА_4 не конкретизував, яку саме земельну ділянку він бажав заповісти ОСОБА_2 , а яку ОСОБА_3 , оскільки жодна з належних йому земельних ділянок не відповідала зазначеним розмірам у заповіті, а саме 0,15 га.

Під час оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1000 га. кадастровий номер :50:007:0439 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),на якій розташоване вказане домоволодіння, що знаходяться АДРЕСА_1 . Позивачу було відомо про те, що спадкодавцю належало дві земельні ділянки площею 0,2016 га та 0,1000 га. Тобто розміри вказаних ділянок не відповідали розмірам ділянок зазначеним у заповіті. При цьому позивач не зверталася до суду з метою тлумачення змісту заповіту від 15.11.2011 р. посвідченого 15.11.2011 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1666.

Також, відповідач звертає увагу на те, що під час отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач не заявляла жодних заперечень проти отримання у власність в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер :50:007:0439 з цільовим призначенням "Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),що підтверджується фактом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2022 року за № 873.

Відповідач не погоджується з твердженням позивача, щодо незаконності дій нотаріуса, що виразились у невірному розподіленні земельної ділянки з наступних підстав. За адресою АДРЕСА_1 знаходяться дві земельні ділянки, що належали покійному ОСОБА_4 , а саме площею 0,1000 га, кадастровий номер :50:007:0439 з цільовим призначенням "Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з розташованим на ній житловим будинком з допоміжними господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,2016 га, кадастровий номер :50:007:0440 з цільовим призначенням "01.03 для ведення особистого селянського господарства". ОСОБА_4 заповів житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходяться АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Таким чином нотаріусом було цілком вірно зроблено висновок про те, що заповідач мав на меті заповісти позивачу саме земельну ділянку, яку вона отримала у власність в порядку спадкування та видано свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом від 13.12.2022 року за № 873 саме на земельну ділянку площею 0,1000, кадастровий номер :50:007:0439 з цільовим призначенням "Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд". В свою чергу іншу земельну ділянку площею 0,2016 га, кадастровий номер :50:007:0440 з цільовим призначенням "01.03 для ведення особистого селянського господарства" було вірно передано іншій спадкоємиці ОСОБА_3 . Твердження позивача про те, що спадкодавець маючи у власності на підставі державного акту серії IV-ПЛ №038898 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 0,30 га. заповів її в рівних частинах є безпідставним, оскільки за вказаною адресою ОСОБА_4 мав у приватній власності дві земельні ділянки з кадастровим номером :50:007:0439 та :50:007:0440 різної площі та з різним цільовим призначенням.

Стосовно вимоги щодо визнання свідоцтва про праву на спадщину недійсним вважає її безпідставною оскільки при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у спадковому реєстрі на чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства нотаріус відмовляє у його прийомі. Позивач не заявляла заперечень при отриманні у власність в порядку спадкування за заповітом земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровим номером :50:007:0439, отже свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.09.2023 року за реєстровим № 524 видане ОСОБА_3 з дотриманням вимог законодавства, порушень в діях нотаріуса не вбачається.

Щодо визнання договору дарування недійсним та припинення права власності на земельну ділянку,то відповідач ОСОБА_1 зазначає, що позивач не являється власником спірної земельної ділянки і ніколи ним не являлася, а тому позовні вимоги є безпідставними. Враховуючи зазначене представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі (а.с.69-71).

26.04.2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязіза безпідставністю (а.с.78-80).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Школьний В.А. позовні вимоги підтримали, просили його задовільнити, відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, з`явився її представник адвокат Троцький Б.А. позовні вимоги не визнав, послався на відзив який приєднано до матеріалів справи.

Суд, зачитавши позовну заяву позивача, заслухавши думку представника позивача, який підтримав позовні вимоги, представника відповідача, який не визнав позовні вимоги, та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред`являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Зіньків Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с.11).

На підставі державного акту серії IV-ПЛ №038898 ОСОБА_4 належала земельну ділянка площею 0,30 га, розташована на території АДРЕСА_1 та передана для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2022 за №872 та від 13.12.2022 за №873 набуто право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :50:007:0440, яка знаходиться за вищезазначеною адресою. Набуте позивачем майно було власністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_4 залишив заповіт, який 15.11.2011 посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. та відповідно до умов якого зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 заповів своїй невістці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів своїй невістці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.16).

Тобто маючи у власності на підставі Державного акту серії IV-ПЛ №038898 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,30 га, спадкодавець заповів спадкоємицям її в рівних частках.

Проте, незважаючи на умови заповіту, під час оформлення спадщини нотаріусом невірно розподілено земельну ділянку, а саме позивачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.12.2022 за №873, де остання стала власником 0,1000 га успадкованої земельної ділянки, тоді як згідно умов заповіту передбачено, що спадкодавець заповідає 0,15 га успадкованої земельної ділянки. А іншому спадкоємцю ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером :50:007:0439, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої згідно даних реєстрів становить 0,2000 га.( а.с.18-19,24-25).

Тобто нотаріусом, всупереч волі заповідача, невірно розподілено спадкове майно, внаслідок чого позивач звернулася до суду з цим позовом з метою захисту своїх порушених майнових прав.

Наразі власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої 0,2000 га згідно відомостей з Державного реєстру речових прав є ОСОБА_1 (підстава набуття права власності: договір дарування земельної ділянки, серія та номер: 716, виданий: 04.10.2022, видавник: Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В.В.),тому вона є належним відповідачем по справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А згідно ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також право приватної власності захищено нормами Основного закону - Конституції України. А саме у відповідності до статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, при цьому у відповідності до ч. 4 ст. 41 право приватної власності є непорушним.

Разом з цим у відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому як зазначено у

ч. 1 ст. 319 Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Також згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином правочин, який суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства повинен бути визнаний судом недійсним в порядку визначеному чинним законодавством.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Згідно ст. ст. 316-317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1216 Цивільного кодексу України вказує, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

А згідно ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. ч. 1-2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Стаття 1233 Цивільного кодексу України вказує, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

А згідно ч. ч. 1-2 ст. 1236 Цивільного кодексу України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 склав заповіт, який 15.11.2011 року посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л. В., відповідно до якого заповів належну йому на підставі Державного акту серії IV-ПЛ №038898 на праві власності земельну ділянку своїм невісткам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та визначив належну кожній частку площею 0,15 га. ОСОБА_2 після прийняття у встановлений спосіб та строк спадщини після померлого свекра ніколи не заявляла про відмову від належної їй частки спадщини, не укладала жодних правочинів щодо поділу спадкового майна.

Проте інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 всупереч норм чинного законодавства, волі спадкодавця та положень заповіту від 15.11.2011 було набуто право власності на більшу частину майна, ніж заповів їй спадкодавець, а саме на земельну площею 0,20 га, а не 0,15 га, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.09.2022 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 524 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.104,105). Отже вимоги позивача про визнання права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, яка знаходиться по АДРЕСА_3 , підлягає задоволенню, оскільки саме частина спірної земельної ділянки і становить 0,05 га, які повинні були належати позивачеві.

Що стосується позовної вимоги в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л. В. на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 , то суд виходить з наступного:

Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. При цьому, відповідно до положень п. 4.14, 4.19 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

В даному випадку позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6 , як спадкоємці за заповітом у встановлений ст. 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подали, а навпаки, своєчасно звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тобто є такими, що прийняли спадщину.

Згідно заповіту ОСОБА_4 , який 15.11.2011 посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л. В., спадкодавець заповів належну йому на підставі Державного акту серії IV-ПЛ №038898 на праві власності земельну ділянку своїм невісткам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та визначив належну кожній частку площею 0,15 га. Всупереч заповіту ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.09.2022 року на приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,2016 га розташованої на території АДРЕСА_1 з кадастровим номером :50:007:0439, що суперечить заповіту від 15.11.2011 року, оскільки спадкоємець ОСОБА_3 набула право власності на більшу частину майна, ніж заповів їй спадкодавець. За таких умов, право позивачки на отримання належної їй частини спадкового майна за заповітом має бути захищено судом, оскільки нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, серія та номер 716, виданий 04.10.2022, видавник приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В. В., то суд зазначає наступне:

Відповідно до договору дарування від 04.10.2022 року ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 в свою чергу прийняла у дар земельну ділянку площею 0,2016 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :50:007:0439, місце розташування АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Зіньківською державною нотаріальною конторою Полтавської області від 16.09.2022 року за реєстровим № 524 (а.с.103).

Відповідно до умов договору сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину. Також в договорі зазначено, що нотаріусом особи сторін договору встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 земельної ділянки , що відчужується, перевірено.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як на підставу для визнання договору дарування земельної ділянки недійсним ОСОБА_2 посилається на ст. 203, 215 ЦК України з огляду на те, що договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, серія та номер: 716, виданий 04.10.2022 приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В. В., дарувальником в якому є ОСОБА_3 , яка не мала права самостійно розпоряджатися спірною земельною ділянкою, всупереч волі іншого співвласника, право власності якого було порушеним, наслідком чого є застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2022 року у справі № 175/2928/20 (провадження № 61-13310св21) зазначено, що «статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Суд звертає увагу сторін на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 16.09.2022 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. на ім`я ОСОБА_3 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є недійсним, тому й право власності набуте на підставі договору дарування, який є недійсним, оскільки дарувальнику право власності на спірну земельну ділянку належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. від 16.09.2022 року, про що зазначено в п.2 договору дарування, а тому останній слід визнати недійсним, а право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :50:007:0439 має бути припинене.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ( майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права -володіння користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ). Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (далі також - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками: право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. «г», ч. З, ст. 152 ЗК України).

Статтею 153 ЗК України гарантовано право власності на земельну ділянку, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою (ст. 154 ЗК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 відповідно до заповіту від 15.11.2011 року у зв`язку з невірним розподіленням спадкового майна позбавлена частини земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, яка знаходиться по АДРЕСА_3 , оскільки саме частина спірної земельної ділянки і становить 0,05 га, які повинні були належати позивачеві згідно заповіту, а тому посилання відповідачів на відсутність заперечень позивача під час отримання свідоцтва про право на спадщину не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, а порушене право позивача щодо спадкового майна підлягає захисту.

Окрім того відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Що стосується вимоги позивача в частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу адвоката ,то суд виходить з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір у розмірі 4294,40 грн., що підтверджено квитанцією від 22.02.2023 року.

Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 5500 грн. слід зазначити наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Як вбачається з письмових матеріалів справи суду надані: витяг з договору № 3 про надання правової допомоги від 24.12.2022 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, ордер № 1118579 на надання правової допомоги.

Судом встановлено, що адвокат Школьний В.А. брав участь у двох судових засіданнях, вартість участі одного засідання становить 500 грн., а тому суд вважає за необхідне зменшити вартість послуг адвоката Школьного В.А. за його участь у судових засіданнях з 2000 грн., як зазначено розрахунку до 1000 грн. та приходить до висновку, що судові витрати на правову допомогу адвоката підлягають частковому задоволенню на суму 4500 грн..

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ст. ст. 15, 16, 203,215,316-317, 321, 392, 1216, 1218, 1220, 1222, 1225, 1233, 1236,1268 ЦК України, ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 , остання відома адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору дарування, припинення речового права - права власності та визнання права власності на 1/4 земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом - задоволити частково.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 16.09.2022 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :50:007:0439, серія та номер 716, виданий 04.10.2022, видавник приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В.В..

Припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :50:007:0439 площею 0,2000 га, що знаходиться в АДРЕСА_4 ) номер 39 (тридцять дев`ять).

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 , право власності на 1/4 частини земельної ділянки (0,005 га) з кадастровим номером :50:007:0439, яка знаходиться по АДРЕСА_3 загальна площа якої становить 0,2000 га.

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 , зареєстрована АДРЕСА_6 , проживаюча без реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 - 4 294 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири) грн. 40 копійок судового збору та 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2023 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко