Провадження № 2/522/1271/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права вланості на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права вланості на майно.

В обґрунтування позову позивач вказує, що Позивачка, ОСОБА_1 , проживала разом зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_4 однією сім`єю з січня 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер внаслідок дорожньо- транспортної пригоди.

Починаючи з січня 2005 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали спільно проживати, як одна сім`я, винаймаючи (орендуючи) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Саме з цього періоду між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування в інтересах сім`ї, спільно приймали участь витратах, у т.ч. на утримання житла, надавали взаємну допомогу один одному, мали друзів з якими дружили сім`ями, святкували разом дні народження та інші свята, мали спільний відпочинок. Тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично виконували усі права та обов`язки подружжя.

За час спільного проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні грошові кошти придбали квартиру в інтересах своєї сім`ї для спільного проживання у ній.

Про спільне проживання Позивачки з ОСОБА_4 свідчить також народження спільної дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у свідоцтві про народження якої ОСОБА_4 записаний як батько.

Відповідно до прохальної частини позову позивач просила суд:

1. Встановити факт проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2005 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, загальною площею 79,1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, розміром 0,0828 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою від 22 листопада 2022 року позов залишено без руху, а 05 грудня 2022 року до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 07 грудня 2022 року вирішено провадження у справі відкрити.

13.06.2023 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву відповідач зазначила, що позивачем порушено строки позовної давності для звернення зі вказаним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

14.08.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

02.10.2023 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 25.10.2023 року судом вирішено підготовче провадження по справі закрити та призначити справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 11.12.2023 року з`явились представник позивача ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 .

Під час судового засідання представник позивача наполягала на задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, повідомлялась належним чином.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в відповідно до Кредитного договору № 014/0054/74/29214 від 22 квітня 2005 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_4 , кредитор надав позичальнику кредит з лімітом 26 000,00 (двадцять шість тисяч) доларів США. За змістом пункту 2.1. вказаного договору кредитні кошти, призначені для придбання квартири, будівельна адреса: АДРЕСА_4 . Із змісту Довідки від 22 квітня 2005 року, виданої ОСОБА_4 . Будівельно-конструктивною фірмою «Будінтех», вбачається, що ОСОБА_4 було внесено суму за вищезазначену квартиру у розмірі 131 300,00 (сто тридцять одна тисяча триста) гривень в еквіваленті 26 000,00 (двадцять шість тисяч) доларів США.

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.05.2007 року ОСОБА_4 придбав земельну ділянку, розміром 0,0828 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

14 грудня 2007 року ОСОБА_4 . Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру на підставі Договору дольової участі у будівництві житла від 14 квітня 2005 року, № 06/04-05; акту прийому- передачі квартири.

19 грудня 2007 року право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру було зареєстроване Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».

Відповідно до Свідоцтва про народження, у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась спільна дитина ОСОБА_5 .

На підтвердження спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_4 позивачем надано фотокартки на яких зображені позивач та ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України).

За положеннями ст.74 СК України, яка набула чинності 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На дане майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таке узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Тобто, частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

На підтвердження ведення спільного господарства позивачем вказується, що 23.05.2007 року ОСОБА_4 уклав Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до пункту 2.1. якого виконання зобов`язань забезпечується наступним чином:

- застава нерухомості (квартира), а саме: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_4 ;

- порука, поручителем визначено ОСОБА_1 .

Відповідно до Договору поруки №116007 від 23.05.2007 року Заявник зобов`язується відповідати за невиконання Спадкодавцем зобов`язань, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.05.2007 року. Також 23.05.2007 року ОСОБА_4 уклав Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до пункту 2.1. якого виконання зобов`язань забезпечується наступним чином: застава нерухомості (земельної ділянки), а саме: земельна ділянка, загальною площею 0,0828 га, кадастровий номер :02:005:0775, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та є власністю ОСОБА_4 ;

- поруки, а саме: ОСОБА_1 .

Відповідно до Договору поруки № 116001 від 23.05.2007 року Заявник зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_4 зобов`язань, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.05.2007 року. При цьому, як вбачається з листів Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» №33348 від 07.06.2008 року та №71033 від 17.07.2008 року, Банк повідомляв саме ОСОБА_1 щодо зміни умов Договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.05.2007 року.

29.02.2008 року було укладено Договір-замовлення №301-75-76 на виготовлення та установку меблів, стороною якого, а саме: Замовником, є ОСОБА_4 ..

Відповідно до Додатків до даного: Договору-замовлення одним із контактних телефонів Замовника е: НОМЕР_1 , ОСОБА_8 .

10.04.2008 року ОСОБА_4 уклав Кредитний договір № 604/1-08, відповідно до пункту 2.1. якого забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом і можливих неустойок (штрафу, пені) є порука громадянки України ОСОБА_1 відповідно до Договору поруки №10-04-2008/5 від 10.04.2008 року.

Відповідно до квитанції №286 від 07.07.2008 року платником є ОСОБА_1 , призначення платежу: часткове погашення за Кредитним договором № 60/1-08 від 10.04.2008 року вбачається, що позивачка, ОСОБА_1 періодично сплачувала кошти на погашення вищевказаного Кредитного договору.

17.03.2009 року ОСОБА_4 уклав Договір підряду № 22-03-09, відповідно до пункту 5.2. якого місцем приймання-передачі робіт є: АДРЕСА_2 .

Результатом виконання робіт відповідно до пункту 1.2. даного Договору є обшивка каміна. У Договорі зазначене місце проживання ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_2 , а в контактних даних Замовника вказується номер телефону Позивачки : НОМЕР_1 .

На думку суду наведені докази підтверджують те, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_9 вели спільне господарство, здійснювали спільні покупки, були пов`язані спільним побутом, адже ними вчинялись спільні дії для облаштування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд звертає увагу, що самі по собі фото, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, де Верховний Суд зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Однак у сукупності з іншими доказами по справі, суд вбачає, що надані фотографії доводять позицію позивача стосовно спільного проживання однією сім`єю між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Про спільне проживання Позивачки з ОСОБА_4 свідчить також народження спільної дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у свідоцтві про народження якої ОСОБА_4 записаний як батько.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

З огляду на викладене та на те, що позивачем доведено факт її проживання з відповідачем ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2005 року по вересень 2010 року та ґрунтується на доказах.

Оскільки спірне майно було придбано ОСОБА_4 у 2005 і 2007 році, а позивач довів, що ця нерухомість була придбана в результаті її та ОСОБА_4 спільної праці та за спільні грошові кошти, тому спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності.

Щодо доводів сторони відповіда про пропущення позивачем строків позовної давності суд зазначає наступне.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові ВС від 18 грудня 2019 року (справа № 522/1029/18; провадження № 14-270цс19)

Судом встановлено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеса перебувала цивільна справа № 522/5570/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_2 , Нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонтійович, про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання, усунення від права на спадкування.

В уточненій позовній заяві від 03.07.2017року ОСОБА_1 просила суд: 1) встановити юридичний факт спільного проживання її однією сім`єю з ОСОБА_4 за період з січня 2005 року до 25 вересня 2010 року; 2) визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0828 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , як частку у спільній сумісні власності подружжя; 3) визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 79,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 4) усунути ОСОБА_10 від права на спадкування за законом після смерті свого сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказана уточнена позовна заява прийнята судом до розгляду, що підтверджується копією журналу судового засідання від 04.09.2017 року наданою представником відповідача.

8 жовтня 2019 року у даній справі Приморським районним судом міста Одеси винесено ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Оскільки позов є обґрунтованим, то від вирішення питання щодо пропущеного строку позовної давності залежить правильне вирішення спору.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою, зокрема також відображена у Постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року (справа № справа № 752/15831/16-ц, провадження № 61-2883 св 23).

Таким чином, враховуючи, що позивач зверталась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільної сумісною власністю та визнання права власності на майно 03.07.2017 року трирічний строк позовної давності сплив 03.07.2020 року.

Так відповідно до ст. 267 ЦК України, зокрема ч. 3-4 встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання представника позивача стосовно поважності причин пропуску строків позовної давності суд сприймає критично, а заявлені причини визнає неповажними.

Враховуючи, що позивач звернулась до суду з вказаним позовом 08.11.2022 року, суд вбачає, що позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто судові витрати за позовом у вигляді судового збору необхідно віднести на рахунок позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права вланості на майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 21.12.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін

11.12.23