справа № 489/4501/21
провадження №2-з/489/77/23
УХВАЛА

про забезпечення позову

21 грудня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Коваленка І.В., розглянувши в письмову провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Власової Світлани Яківни про визнання правочину недійсним,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Власової С.Я. в якому просить визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом 19.11.2018 та зареєстрований у реєстрі за №№ 435,436.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.11.2023 в порядку процесуального правонаступництва відповідача ОСОБА_3 замінено на ОСОБА_1 .

20.12.2023 ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Островську О.В., звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності.

Заява мотивована тим, що у провадженні Ленінського районного суду перебуває вищевказана цивільна справа за позовом ОСОБА_2 . Приводом для подання такої позовної заяви передувало подання позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності (справа №489/1005/19). Ухвалою суду від 23.07.2021 було зупинено провадження по справі №489/1005/19 до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №489/4501/21. 08.11.2023 ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Долгова А., керуючись тим, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачем, зухвало та силою примусили ОСОБА_1 забрати власні речі із зазначеної квартири, одразу змінили замки на вхідних дверях та заборонили доступ до майна. У зв`язу з тим, що на даний час вже укладено значну кількість правочинів та вчинено дій щодо вказаної квартири, враховуючи зухвале та неповажне поводження ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , існування двох судових справ стосовно цієї квартири, відповідач вважає, що існує реальний ризик продажу або переоформлення на інших осіб спірного майна під час судового розгляду справи, тому постала гостра необхідність у забезпеченні позову, шляхом накладення арешту на квартиру. Якщо не вжити заходи забезпечення позову, існують реальні ризики реальної неможливості виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом даних норм, забезпечення позову - це заходи щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України. Так згідно пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За змістом частини третьої статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюється судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Частина восьма статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, №30210/96, пункт 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції, №57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суд міста Миколаєва від 29.08.2019 відкрито провадження по справі №489/1005/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності, предметом якої є, в тому числі, і визнання за ОСОБА_3 права власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладених представником відповідача обставин та наданих доказів, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно існує спір з приводу нерухомого майна, а невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може значно утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, а тому заява про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню шляхом накладення арешту на зазначену вище квартиру.

Керуючись статтями 149, 150, 153 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-820 від 31.05.2008, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою.

Встановленні цією ухвалою забезпечення позову діють до набранням судовим рішенням законної сили.

Копію ухвали направити сторонам для відома та відповідним органам для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 21.12.2023.

Суддя І.В.Коваленко