Ухвала

Іменем України

20 червня 2023 року

м. Київ

справа № 554/2817/17

провадження № 61-8130ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ГУНП в Полтавській області), Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

(далі - ГУ ДКСУ у Полтавській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі окремої ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2009 року

у справі № 2-508/09 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань

(далі - ЄРДР) 07 лютого 2013 року зареєстровано кримінальне провадження № 0000386 за фактом підроблення рішення Виконавчого комітету Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28 червня 1995 року № 82 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою

статті 358 КК України.

Проведення належним чином досудового розслідування вказаного кримінального провадження стосується законних прав та інтересів позивача щодо правомірного користування земельною ділянкою площею 0,15 га на території Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з огляду на те, що Полтавський районний суд Полтавської області своїм рішенням від 28 грудня 2009 року у справі

№ 2-508/09 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішень, зобов`язання вчинити дії, у зв`язку з тим, що рішення Виконавчого комітету Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28 червня 1995 року № 82 не скасоване, а доказів щодо внесення посадовими особами до рішення недостовірної інформації ОСОБА_1

до суду не надав.

Апеляційний суд Полтавської області своєю ухвалою від 18 лютого

2010 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області

від 28 грудня 2009 року залишив без змін. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 18 лютого 2010 року.

З моменту постановлення (28 грудня 2009 року) Полтавським районним судом Полтавської області окремої ухвали, відповідач не вчиняв жодних дій щодо проведення досудового розслідування кримінального провадження, особа, винна у вчиненні злочинів, до кримінальної відповідальності не притягнена, що унеможливлює поновлення законних прав та інтересів позивача.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними дії та бездіяльність

ГУНП в Полтавській області при розслідуванні кримінального провадження та стягнути з держави Україна в особі ГУНП в Полтавській області

у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю службових осіб органу досудового слідства, 920 000 грн.

Октябрський районний суд міста Полтави заочним рішенням від 01 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись із заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 01 березня 2019 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Полтавський апеляційний суд своєю постановою від 17 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 01 березня 2019 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що йому як свідку у кримінальному провадженню завдано моральну шкоду працівниками ГУНП в Полтавській області, а також не надано доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків. Позивач не надав доказів на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди.

Суди дійшли висновку, що факт постановлення ухвали слідчим суддею, численні звернення позивача до різних установ під час досудового розслідування не є доказами завдання позивачу моральної шкоди

ГУНП в Полтавській області та підставою для її відшкодування. Факт тривалого розслідування кримінального провадження не може бути підставою для визнання прав позивача порушеними і покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування моральної шкоди, оскільки такі правовідносини регулюються КПК України.

Разом з тим, ОСОБА_1 не є потерпілим у кримінальному провадженні

№ 0000386, викликався для надання пояснень як свідок, що унеможливлює поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Не погодившись із заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 01 березня 2019 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року, ОСОБА_1 оскаржив їх в касаційному порядку.

Верховний Суд своєю постановою від 16 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 01 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної іінстанції мотивована тим, що суди не врахували, що Октябрський районний суд міста Полтави своєю ухвалою від 10 липня 2014 року визнав протиправною бездіяльність слідчого Полтавського

РВ УМВС України в Полтавській області Кислого А. О. під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження

№ 0000386 саме з підстав недотримання строків розслідування, що також вказує на тривалість розгляду кримінального правопорушення.

Суди не встановили обставини справи, не надали належну правову оцінку доказам у справі, неправильно застосували норми матеріального права, тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду належить встановити обставини справи, зокрема факт надмірної тривалості досудового розслідування у справі на підставі належних та допустимих доказів, чи довів позивач завдання йому моральної шкоди бездіяльністю відповідача та тривалим розслідуванням, та чи обґрунтував її розмір.

Октябрський районний суд міста Полтави своїм рішенням від 21 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув

з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 9 200 грн шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування і чому саме така сума в розмірі 920 000 грн, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому моральних страждань. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив з засад розумності, справедливості, виваженості та взяв до уваги характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача.

Не погодившись з Октябрським районним судом міста Полтави

від 21 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 та ГУНП в Полтавській області оскаржили його в апеляційному порядку.

Полтавський апеляційний суд своєю постановою від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Апеляційну скаргу ГУНП в Полтавській області задовольнив частково. Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 жовтня 2022 року змінив в частині формулювання стягнення компенсації моральної шкоди.

Другий абзац резолютивної частини рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 жовтня 2022 року виклав в наступній редакції: «Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1

9 200 грн компенсації моральної шкоди».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності, справедливості, пропорційності, врахувавши обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість її моральних страждань внаслідок неправомірних дій ГУНП в Полтавській області, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення у відшкодування моральної шкоди у розмірі 9 200 грн.

Разом з тим, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, на що суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої

статті 411 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що Полтавський районний відділ поліції Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області (далі - Полтавський РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області) здійснював розслідування у кримінальному провадженні № 0000386 від 07 лютого 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358, частиною першою статті 357 КК України.

05 квітня 2011 року до Полтавського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

(далі - Полтавський РВ УМВС України в Полтавській області) надійшли матеріали за фактом підроблення рішення Виконавчого комітету Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

від 28 червня 1995 року № 82. Під час проведення перевірки встановлено, що Тахтаулівська сільська рада Полтавського району Полтавської області своїм рішенням від 28 червня 1995 року № 82 виділила ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га до його садиби в постійне користування.

У травні 2000 року ОСОБА_1 дізнався, що рішення Виконавчого комітету Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

від 28 червня 1995 року № 82 хтось змінив, вказавши строк використання земельної ділянки з 1995 до 2000 року.

Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000386 встановлено факт відсутності аркуша № 19

у погосподарській книзі Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, що перешкоджає ОСОБА_1 користуватися земельною ділянкою.

ОСОБА_1 перебував у статусі свідка у кримінальному провадженні

№ 0000386 від 07 лютого 2013 року.

Листом від 11 лютого 2013 року № 57с/03 прокуратура Полтавського району Полтавської області повідомила ОСОБА_1 , що відомості за фактом підробки рішення Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області внесені до ЄРДР за № 0000386. У вказаному провадженні здійснюється досудове розслідування, прокуратура району надала письмові вказівки, які підлягають обов`язковому виконанню. За результатом виявлених порушень, допущених під час досудового розслідування слідчим Кислим А. О., прокуратура району вжила заходів прокурорського реагування.

Октябрський районний суд міста Полтави своєю ухвалою від 04 червня

2014 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив та зобов`язав орган досудового розслідування Полтавський РВ УМВС України в Полтавській області внести відомості про кримінальне правопорушення, а саме - знищення аркуша погосподарської книги Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області службовими особами сільської ради до ЄРДР і розпочати досудове розслідування.

Октябрський районний суд міста Полтави своєю ухвалою від 10 липня

2014 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Полтавського

РВ УМВС України у Полтавській області Кислого А. О. та відвід задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність слідчого Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області Кислого А. О. під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000386, яка полягала в недотриманні строків розслідування.

Прокуратура Полтавського району своїм листом від 04 серпня 2014 року

№ 109-986/13 направила вимогу про негайне виконання ухвали Октябрського районного суду від 04 червня 2014 року в частині внесення відомостей до ЄРДР; ухвали Октябрського районного суду про відвід слідчого Кислого А. О. та доручення здійснення досудового розслідування іншому слідчому; активізації ходу розслідування, виконання у повному обсязі вказівок прокуратури, вжиття вичерпних заходів, спрямованих на установлення причетних осіб. Встановила строк до 01 вересня 2014 року.

22 жовтня 2014 року Прокуратура Полтавського району направила обов`язкові для виконання вказівки прокурора у кримінальному провадженні № 0000386.

25 січня 2015 року Прокуратура Полтавського району направила повторно вказівки у кримінальному провадженні.

Прокуратура Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області своєю постановою від 09 липня 2020 року визначила орган, який буде здійснювати досудове розслідування у формі дізнання у кримінальному провадженні

№ 0000386, підрозділ дізнання Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області.

Федоровим В. Г. продовж всього часу перебування на досудовому розслідуванні кримінального провадження № 0000386 неодноразово направлялися заяви про інформування його про стан здійснення досудового розслідування, з посиланням на те, що раніше подані ним заяви, в тому числі про визнання його потерпілим, залишені без відповіді, а також про те, що йому невідомо, хто слідчий. Також позивач просив повідомити, якщо провадження закрите, то направити на його адресу постанову про закриття кримінального провадження.

Дізнавач інспектор СД Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області своєю постановою від 25 грудня 2020 року закрив кримінальне провадження № 0000386 від 07 лютого 2013 року за частиною першою статті 358, частиною першою статті 357 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, оскільки строк давності притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000386 від 07 лютого 2013 року складає 3 роки, закінчився, а особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що ГУНП в Полтавській області не дотрималося розумних строків під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000386, оскільки продовж майже 10 років з моменту постановлення (28 грудня 2009 року) Полтавським районним судом Полтавської області окремої ухвали, відповідач не вчиняв жодних дій щодо проведення досудового розслідування кримінального провадження, особа, винна у вчиненні злочинів, до кримінальної відповідальності не притягнена, що унеможливлює поновлення законних прав та інтересів позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно зі статтею 23 ЦК України право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 344/15323/16-ц (провадження № 61-4862св22).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідачем не дотримані розумні строки під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000386, та врахувавши, що бездіяльність та незаконні дії службових осіб ГУНП в Полтавській області протягом тривалого часу були достатньо психотравмуючим фактором для позивача та такими, що призвели до заподіяння йому моральної шкоди,

а саме душевних страждань, суди дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у визначеному розмірі.

Змінюючи рішення суду першої інстанції із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди позивачу підлягають стягненню з Державного бюджету України, апеляційний суд виходив з наступного.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі

№ 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про компенсацію моральної шкоди позивачці з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня

2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) предметом позову є відшкодування моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальні частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання в касаційній скарзі про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), колегія суддів не бере до уваги, оскільки у цій постанові Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях суду у розглядуваній справі.

Аналізуючи доводи касаційної скарги з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи скарги не спростовують вказаних висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами

статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук