УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 569/4481/23

провадження № 61-17472ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк»на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2023 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 43-ВК від 14 лютого 2023 року акціонерного товариства «УкрСиббанк»

(далі - АТ «УкрСиббанк») про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення № 612 АТ «УкрСиббанк». Стягнуто з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 311 851,32 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 лютого 2023 року по 02 листопада 2023 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковою постановою Рівненського апеляційного суду від 16 листопада

2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення з АТ «УкрСиббанк» на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, понесених під час розгляду справи судом першої інстанції та

25 000,00 грн під час перегляду справи в апеляційному порядку, задоволено частково.

Стягнуто з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн, понесені позивачем у ході розгляду справи судом першої інстанції та 12 500,00 грн - під час апеляційного перегляду справи в апеляційному порядку.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні вказав, що позивач зазначає, що понесені ним витрати на професійну правничу допомогу складають: 25 000,00 грн у суді першої інстанції; 25 000,00 грн у суді апеляційної інстанції. При цьому, позивач про понесення витрат на правову допомогу та їх розмір, повідомляв як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, відповідно, суд апеляційної інстанції визнав посилання АТ «УкрСиббанк» на недотримання ОСОБА_1 положень частини восьмої статті 141 ЦПК України необґрунтованими.

Водночас, з урахуванням поданої АТ «УкрСиббанк» 16 листопада 2023 року заяви про зменшення витрат на правничу допомогу, враховуючи складністю справи, тривалістю її розгляду, характер позовних вимог, обсяг виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг), Рівненський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог,

а саме вважав обґрунтованим відшкодування витрати на правову допомогу у розмірі 12 500,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 12 500,00 грн за перегляд справи в апеляційному порядку.

У грудні 2023 року АТ «УкрСиббанк», із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, за результатами перегляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі у касаційному порядку ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Апеляційним судом встановлено, що 07 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, у змісті якої просив Рівненський апеляційний суд ухвалити у справі додаткове судове рішення, яким стягнути з АТ «УкрСиббанк» витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн понесені під час розгляду справи судом першої інстанції та 25 000,00 грн - під час перегляду справи в апеляційному порядку.

16 листопада 2023 року представником АТ «УкрСиббанк» було подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке обґрунтоване їх не співмірністю із обсягом та складністю виконаних робіт. Крім того, відповідачем зазначалося, що до закінчення судових дебатів ОСОБА_1 не вказував, що ним буде подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката,

в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,

а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня

2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня

2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі

№ 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;

3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо посилань АТ «УкрСиббанк» на ненадання ОСОБА_1 попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат до суду першої інстанції, останні

є необґрунтованими, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваної додаткової постанови суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 про витрати на правову допомогу та їх розмір повідомляв, як в позовні заяві, так і в апеляційній скарзі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у змісті постанови від 11 грудня

2023 року у справі № 904/2964/22.

Згідно з частинами 1, 2 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

Кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями статті 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені.

Крім того, аналогічний висновок викладений у постановах від 14 лютого 2019 року у справі №916/24/18 та від 21 червня 2022 року у справі №908/574/20.

Відповідно, посилання заявника на неврахування апеляційним судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18 є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд з огляду на викладене зазначає, що апеляційним судом у змісті додаткової постанови надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так

і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Посилання ж заявника на висновки, викладені в постановах Верховного Суду:

від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18; від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 922/445/19; від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19; від 14 грудня

2021 року у справі № 922/676/21; від 08 листопада 2022 року у справі

№ 295/12293/20 (провадження № 61-788св23); від 26 липня 2023 року у справі

№ 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21), є необґрунтованими, оскільки зроблені у справах за інших фактичних обставин.

Зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав

висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «УкрСиббанк» на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць