ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9073/22

Провадження № 22-ц/4820/749/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенко А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю ОСОБА_1 та його представника адвоката Каденко О.О.,

Тарана Л.Ф. та його представника адвоката Фанди Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року, суддя Мазурок О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними,

встановив:

В травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 02.08.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 02.08.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , посвідчені нотаріусом Твердохліб Г.Г.

В обґрунтування заяви вказав, що він із ОСОБА_2 , (дівоче прізвище - ОСОБА_2 , після шлюбу - ОСОБА_2 ), з 20.02.2003 року по 25.01.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося двоє дітей, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу, 03.07.2003 року, ОСОБА_2 отримала від Хмельницької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель. Також, 18.02.2008 року, ОСОБА_2 отримала земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0026, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0316 га. Вказані земельні ділянки розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , на якій сторони збудували житловий будинок, загальною площею 417,3 кв.м., житлового площею 109,3 кв.м., право власності на який було оформлено на ім`я ОСОБА_2 .

02.08.2021 року ОСОБА_2 та її батько, ОСОБА_3 , з нотаріусом ОСОБА_10 , без добровільної та безумовної згоди позивача, шляхом обману, отримали в останнього заяву (дозвіл) на відчуження згаданого житлового будинку, а пізніше без згоди позивача відчужили також земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0134, шляхом укладення оспорюваних договорів дарування на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Зазначив, що договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, набутої ОСОБА_2 в період шлюбу, на користь батьків останньої, укладено без письмової згоди позивача, у зв`язку з чим такий договір є недійсним.

Відповідну згоду на відчуження житлового будинку позивач надав за умови подальшого дарування житла їх спільним із ОСОБА_2 дітям.

Однак, відповідачі його обманули, оскільки після оформлення своїх прав на будинок та отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна на користь дітей, будинок дітям не подарували.

Крім того, ОСОБА_2 не виконала своєї обіцянки не звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, у зв`язку з тим, що позивач надав згоду на відчуження житлового будинку на користь дітей.

ОСОБА_1 ствердив, що договір дарування будинку підлягає визнанню недійсним через «дефект волі», оскільки укладення ним договору не було добровільним, його згода була умовною, до його укладення спонукали обставини обману зі сторони відповідачів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.01.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд виходив, зокрема, з відсутності у справі доказів на підтвердження обставин щодо укладення спірних договорів із застосуванням обману або помилки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд не повно та не всебічно з`ясував обставини справи, невірно оцінив наявні у справі докази, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків. Судом було невірно застосовано норми матеріального права, а також ухвалено рішення поверхнево, із помилками при його написанні та із зазначенням мотивів, на які позивач, як на підставу своїх вимог, в позовній заяві не посилався. Нотаріус ОСОБА_10 діяла недобросовісно, оскільки не встановила дійсних намірів та мотивів позивача щодо написання відповідної заяви про надання згоди на відчуження будинку. Суд не навів обґрунтування свого висновку щодо стягнення з апелянта витрат на правову допомогу, оскільки, на його думку, якість письмових пояснень ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_11 є неналежною, а зміст необ`єктивним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , є її особистою приватною власністю, відтак надання згоди ОСОБА_1 на її відчуження не потребувалося. ОСОБА_1 не має прав на спірний житловий будинок, оскільки його було побудовано за кошти її батька, ОСОБА_3 . Посилання на те, що ОСОБА_1 , як фаховий юрист, був введений в оману щодо правових наслідків договору дарування, є надуманим. Просила апеляційну скаргу розглянути без її участі, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 послалися на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, наголосили на відсутності у справі доказів на підтвердження обставин щодо введення позивача в оману при укладенні спірних правочинів.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач та його представник в суді заперечили проти апеляційної скарги, підтримали оскаржуване судове рішення. При цьому ОСОБА_3 в суді підтвердив факт щодо наявності дозволу органу опіки та піклування на відчуження спірного будинку на користь дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в той же час зауважив, що не має наміру вчинити дарування спірного будинку онукам на даний час з причин особистого характеру.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , (дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 », станом на час розгляду справи прізвище « ОСОБА_2 »), та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 20.02.2003 року по 25.01.2018 року (а.с. 8-9). Від шлюбу у них народилися дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10-11).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку №071671 від 03.07.2003 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення дев`ятої сесії Хмельницької міської ради від 25.12.2002 року, №7, набула у власність в порядку приватизації земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 18.02.2008 року, ОСОБА_2 , відповідно до рішення тринадцятої сесії Хмельницької міської ради від 22.08.2007 року, №30, набула у власність земельну ділянку, з кадастровим номером :18:001:0026, площею 0,0316 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.08.2010 року, ОСОБА_2 , набула у приватну власність житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 417,3 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м. (а.с. 14).

02.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмову «угоду-гарантію 1», згідно з умовами якої ОСОБА_1 дає згоду ОСОБА_2 на відчуження (дарування) спільного сумісного майна, будинку по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , який гарантує, що отриману за договором даруванням нерухомість він упродовж року подарує дітям, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та/чи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після отримання відповідного дозволу (висновків) відповідних служб у справах дітей (органу опіки і піклування), органів місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 дає згоду ОСОБА_2 на відчуження (дарування) спільного сумісного майна - будинку по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 і дітей за умови, що ОСОБА_2 , (дівоче прізвище ОСОБА_2 ), гарантує, що після відчуження згаданого спільного сумісного нерухомого майна не буде перешкоджати в оформленні документів, необхідних для дарування дітям нерухомості, не перешкоджатиме ОСОБА_1 у побаченнях з дітьми, відпочинку з дітьми, не буде вимагати сплати їй аліментів у зв`язку з фактичною передачею права власності на нерухоме майно дітям, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та/чи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 гарантує добровільне утримання дітей, шляхом надсилання коштів на банківську картку дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якими вправі розпоряджатися ОСОБА_8 (яка досягла 16 років) та ОСОБА_1 в інтересах обох дітей.

Як зазначено в тексті угоди, вона укладається, оскільки існують підстави для негайного відчуження спільного сумісного майна ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а у сторін відсутній висновок (дозвіл) органу опіки і піклування, необхідний для обдарування дітей напряму. Сторони добровільно обрали спосіб вирішення конфлікту, і вважають що він не порушує їх прав і прав дітей.

Укладення цієї угоди передує зверненню до нотаріуса і угода укладена сторонами добровільно.

02.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також було укладено письмову «угоду-гарантію 2», згідно з якою ОСОБА_1 дає згоду ОСОБА_2 на відчуження (дарування) спільного сумісного майна - будинку по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3

ОСОБА_3 гарантує, що отриману за договором даруванням нерухомість він упродовж року подарує дітям, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та/чи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після отримання відповідного дозволу (висновків) відповідних служб у справах дітей (органу опіки і піклування), органів місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 дає згоду ОСОБА_2 на відчуження (дарування) спільного сумісного майна - будинку по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 і дітей за умови, що ОСОБА_2 гарантує, що після відчуження згаданого спільного сумісного нерухомого майна не буде перешкоджати в оформленні документів, необхідних для дарування дітям нерухомого майна, не перешкоджатиме ОСОБА_1 у побаченнях з дітьми, відпочинку з дітьми та не буде вимагати сплати їй аліментів у зв`язку із фактичною передачею права власності на нерухоме майно дітям, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та/чи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 гарантує добровільне утримання дітей, шляхом надсилання коштів на банківську картку дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якими вправі розпоряджатися ОСОБА_8 , (яка досягла 16 років), та ОСОБА_1 в інтересах обох дітей.

Сторони гарантують, що не будуть перешкоджати у майбутньому в доступі до офіційних документів дітей.

Ця угода укладається, оскільки існують підстави для негайного відчуження спільного сумісного майна ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а у сторін відсутній висновок (дозвіл) органу опіки і піклування необхідний для обдарування дітей напряму.

Укладення цієї угоди передує зверненню до нотаріуса і угода укладена сторонами добровільно.

ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 64,8 кв.м.

Як вбачається зі змісту нотаріальної згоди ОСОБА_1 від 02.08.2021 року, він надав згоду ОСОБА_12 укласти договір та подарувати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 7/10 та 3/10 часток відповідно (а.с. 20).

02.08.2021 року між ОСОБА_12 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , на підставі якого, за згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у власність 7/10 та 3/10 часток вказаного будинку відповідно. Згідно з п. 8 даного договору Дарувальник засвідчив, що вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0884 га, кадастровий номер :18:001:0134. Одночасно із посвідченням договору дарування житлового будинку укладено договір відчуження вказаної земельної ділянки (а.с. 21-22).

02.08.2021 року між ОСОБА_12 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,0884 га, (0,0152 га - малоповерхова забудова, 0,0732 га - малоповерхова забудова), що за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно з яким останні набули у власність 7/10 та 3/10 часток вказаної земельної ділянки відповідно (а.с. 23-24).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19), зокрема, зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У постанові від 22.09.2022 року у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, зауважила, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Водночас підлягає встановленню добросовісність набувача за таким договором.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що надання ним згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування житлового будинку було вчинено під впливом обману, оскільки він надав таку згоду виключно під умовою подальшого передаровування спірного житлового будинку дітям, чого відповідачами зроблено не було.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06.04.2020 року в справі №293/780/18 (провадження №61-10328св19), від 28.04.2020 року в справі №263/16688/17 (провадження №61-16584св19) і від 02.10.2019 року в справі №140/2589/15-ц (провадження №61-16847св18).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (постанова Верховного Суду від 14.05.2021 року у справі №438/690/17).

За встановлених обставин, враховуючи, що спірний житловий будинок було набуто подружжям ОСОБА_2 в період їх шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, що сторонами не оспорювалося, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , як інший співвласник спірного будинку, є стороною в оспорюваному договорі дарування, який діє на стороні дарувальника, тому надаючи свою згоду на відчуження спірного будинку, таким чином висловив свою волю щодо дарування спірного будинку подружжю ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 надав відповідну згоду ОСОБА_2 на дарування спірного будинку по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , під умовою гарантування останнім того, що отриману за договором даруванням нерухомість він упродовж року подарує дітям, ОСОБА_8 , та/чи ОСОБА_9 , після отримання відповідного дозволу (висновків) відповідних служб у справах дітей (органу опіки і піклування), органів місцевого самоврядування, а ОСОБА_2 не буде вимагати сплати їй аліментів, про що свідчить зміст підписаних між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 письмових документів «угод-гарантій» від 02.08.2021 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, після одержання висновку органу опіки та піклування щодо можливості обдарування дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_3 відповідних дій із обдарування не вчинив, в судовому засіданні це визнав, та вказав, що наміру обдаровувати дітей, допоки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не буде вирішено питання щодо поділу спільного майна, а також утримання дітей, він не має.

За встановлених обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 було надано заяву про надання згоди щодо дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірного будинку внаслідок обману, колегія суддів вважає позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування спірного будинку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Заявляючи вимогу про недійсність договору дарування земельної ділянки, ОСОБА_1 стверджував, що вона була набута ним та ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу, відтак відчуження вказаної земельної ділянки без його згоди на те, як іншого з подружжя, є незаконним.

В той же час, позивачем не враховано, що спірна земельна ділянка, площею 0,0884 га, з кадастровим номером :18:001:0134, що за адресою АДРЕСА_1 , була сформована на місці земельної ділянки площею, 0,10 га за тією ж адресою, що була набута ОСОБА_2 на підставі рішення дев`ятої сесії Хмельницької міської ради від 25.12.2002 року, №7, в порядку безоплатної приватизації.

Законом України від 17.05.2012 року №4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено.

Натомість, частину першу статті 57 СК України було доповнено, зокрема пунктом 5, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, лише в період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя. До 08.02.2011 року та після 12.06.2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №1311/832/12, від 12.08.2020 року у справі №626/4/17.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що спірна земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є необґрунтованим.

Разом з тим, з урахуванням принципу верховенства права, а також принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін та самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №904/5726/19).

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 120 ЗК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16.

У постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступлення від наведених висновків та погодилася із застосуванням судами статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України.

За вказаних обставин ОСОБА_1 , будучи співвласником житлового будинку, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 417,3 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., титульне право власності на який ОСОБА_2 , набула на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.08.2010 року, з моменту формування спірної земельної ділянки площею 0,0884 га з кадастровим номером :18:001:0134, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за вищевказаною адресою, набув також право спільної сумісної власності і на частину спірної земельної ділянки, на якій розміщено спірний житловий будинок, на що нотаріус при посвідченні оспорюваного договору дарування земельної ділянки уваги не звернув.

Таким чином, враховуючи, що на момент укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, її частина, на якій розташовано будинок, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 417,3 кв.м., на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 , нотаріальну згоду якого на відчуження приватним нотаріусом Твердохліб Г.Г. не було відібрано відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України, тому колегія суддів, з урахуванням встановленої недобросовісності ОСОБА_3 , як обдаровуваного, який був обізнаний щодо правового статус дарунку, дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання оспорюваного договору дарування земельної ділянки недійсним.

За встановлених вище обставин, на переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним укладений 02.08.2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Галиною Григорівною.

Визнати недійсним укладений 02.08.2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,0884 га (0,0152 га - малоповерхова забудова, 0,0732 га - малоповерхова забудова), що за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Галиною Григорівною.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова