Справа №351/475/23
Номер провадження №2/351/312/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сегіна І.Р.,

за участі секретаря - Том`юк С.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивча - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки і піклування Заболотівської селищної ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки і піклування Заболотівської селищної ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивував тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою 14.10.2008р. Від спільного проживання у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Причиною розірвання шлюбу з відповідачкою є те, що міцної сім`ї вони не створили через різні погляди на життя та несумісність характерів. Протягом останніх місяців вони не підтримують сімейних стосунків. На даний момент відповідачка проживає з іншим чоловіком. Вважає, що шлюб існує формально, примирення між ними неможливе. Ведення спільного господарства та сумісне проживання з відповідачкою припинено.

Вважає, що збереження сім`ї є неможливим, подальше перебування у шлюбі буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей.

Діти з часу припинення з відповідачкою спільного проживання по сьогоднішній день проживають разом з ним.

Просив шлюб розірвати, неповнолітніх дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати біля нього.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що діти проживають разом з ним, окремо від відповідачки. Він займається підприємницькою діяотністю, діти бажають проживати з ним. Молодша донька ОСОБА_6 хвора, тому не може з`явитися в судове засідання. Просив шлюб розірвати, неповнолітніх дітей - доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити проживати біля нього.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову не заперечила, пояснила, що має намір виїхати на роботу в Польщу, бажає щоб діти проживали з батьком. На даний час працює в дитячому садку помічником вихователя.

Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_4 , в присутності представника органу опіки та піклування, пояснила, що бажає проживати разом з батьком. Мати виїхала за кордон, в Польщу близько одного тижня тому. Вони із сестричкою проживають з батьком та бабусею.

Вислухавши сторін, думку неповнолітньої ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 14.10.2008р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 у позивача та відповідачки народилися доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно висновку органу опіки та піклування Заболотівської селищної ради, затвердженого рішенням Заболотівської селищної ради від 21.04.2023р., слідує, що неповнолітні доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 фактично проживають із батьком, який забезпечує їх всім необхідним для виховання, навчання та нормального розвитку, а також створив належні умови для проживання дочок, тому орган опіки та піклування, діючи в інтересах дітей, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля батька ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що оскільки сторони після укладення шлюбу міцної сім"ї не створили, протиріччя між ними набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, то шлюб існує формально, а тому, його слід розірвати.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

Встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Після досягнення чотирнадцятирічного віку неповнолітня донька ОСОБА_7 продовжила проживати з батьком.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, діти з малолітнього віку проживали із сторонами, декілька останніх місяців діти проживають із батьком за власною волею без примусу.

Крім того, наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років- ОСОБА_4 . Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Більше того між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 ..

А тому, поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини, проте не може бути прийнятий судом, адже як встановлено вище спору між сторонами немає, донька ОСОБА_4 самостійно визначила місце проживання з позивачем, про що вказала в судовому засіданні. Більше того законом не передбачене вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини яка досягла чотирнадцяти років.

Що стосується визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 судом встановлено що відповідачка перебуває за межами України, не заперечує щодо визначення місця проживання малолітної доньки ОСОБА_6 разом з батьком, а тому, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля батька ОСОБА_1 ..

За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей підлягають до часткового задоволення, а саме: малолітню доньку ОСОБА_5 слід залишити проживати біля батька ОСОБА_1 , в решті позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та ст. ст. 104, 105, 110, 112 СК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 14.10.2008р. відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, а/з № 531- розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по місцю його фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Ігор СЕГІН