Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7042/23
Провадження № 2/711/2264/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.,

за участі:

позивачки ОСОБА_1 ,

третьої особи: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та припинення права власності,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити право власності ОСОБА_3 на таку частку.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що після смерті дідуся ОСОБА_4 позивачка з 2006 року фактично проживала та користувалася квартирою своєї бабусі ОСОБА_5 . У 2015 році ОСОБА_5 померла і позивачка самостійно продовжила проживати в такій квартирі. Весь час позивачка вважала, що квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є батьками батька позивачки. У 2023 році батько позивачки оформив право власності на таку квартиру, щоб подарувати квартиру позивачці. Проте ОСОБА_2 подарував позивачці лише 2/3 частки такої квартири, оскільки стало відомо, що у приватизації квартири брав участь дядько позивачки ОСОБА_3 і 1/3 частка квартири належить саме йому. Після приватизації квартири, що мало місце у 2000 році, ОСОБА_3 переїхав жити до Росії, де набув російського громадянства і проживає дотепер. Позивачка не підтримує ніяких відносин зі своїм дядьком. До теперішнього часу відповідач не виявляє жодного інтересу до спірної квартири, а позивачка продовжує володіння та користування такою квартирою, а також здійснює усі витрати, пов`язані з утриманням квартири. Тож позивачка вважає, що має право на набуття у власність належної ОСОБА_3 1/3 частки такої квартири в порядку набувальної давності, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом.

Від відповідача заперечень проти позову не надходило.

10.10.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання відповідач не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду, про причини неявки не повідомив.

На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснила, що фактично володіє та користується квартирою з 2006 року і вважала, що квартира належить бабусі, а після її смерті єдиним спадкоємцем є батько позивачки, який прийняв спадщину. Відповідач востаннє приїжджав на Україну у 2014 році, але у квартирі не жив і не бере участі в утриманні квартири. Зауважила, що безперервно і відкрито користується квартирою, сплачує усі комунальні послуги, а тому має право на набуття у власність частки відповідача.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що йому стало відомо про наявність у відповідача права власності на частку у квартирі лише тоді, коли він оформлював на себе прийняття спадщини після смерті матері. Вважає позовні вимоги обґрунтованими та правомірними, а тому суд має ухвалити рішення про задоволення позову.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивачки. Позивачка з 2006 року проживала разом з бабусею ОСОБА_5 , оскільки тій необхідна була допомога по господарству. Відповідач з 2013 року не приїжджав до України. В ті періоди, коли відповідач приїжджав на Україну, то він проживав, то у них, то в квартирі. Дивився, як позивачка веде господарство. Про наявність у відповідача права власності на частку у такій квартирі всім стало відомо тоді, коли ОСОБА_2 оформлював прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він перебуває у близьких стосунках з позивачкою більше трьох років і вони разом проживають у спірній квартирі. Зазначив, що він був присутнім при розмові і дядько говорив, що не заперечує, щоб свідок разом з позивачкою жили у спірній квартирі. Зауважив, що з жовтня 2023 року він зареєстрований у такій квартирі, але фактично проживає в ній з 2019 року, а до такого часу в кватирі проживала позивачка самостійно.

Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Предметом спору є трикімнатна квартира загальною площею 62,2кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірна квартира).

Квартира була приватизована трьома особами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 внаслідок чого 05.05.2000р. їм було видане свідоцтво про право власності на житло /а.с. 10/.

ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації і з 04.04.2007 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РФ, що підтверджується копією паспорта громадянина РФ, виданого 20.02.2008 /а.с. 14-15/.

Після смерті ОСОБА_4 право власності на його частку у спірній квартирі було успадковане ОСОБА_5 , внаслідок чого вона отримала свідоцтво про право на спадщину дублікат такого свідоцтва був виданий Другою черкаською державною нотаріальною конторою 02.04.2007р. №1-923.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 і належні їй 2/3 частки спірної квартири були успадковані ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.01.2016р. /а.с. 11/.

12.09.2023р. ОСОБА_2 подарував позивачці 2/3 частки спірної квартири, що підтверджується відповідним договором дарування /а.с. 7-8/.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 2/3 частки спірної квартири зареєстровано з 12.09.2023р. за ОСОБА_1 /а.с. 9/.

Позивачка стверджує, що проживає у спірній квартирі з 2006 року і оскільки здійснює відкрите та добросовісне володіння спірною квартирою протягом періоду часу понад десять років та виконує обов`язки власника такого майна, то вона вважає, що має право на набуття у власність за набувальною давністю частку спірної квартири, що належить відповідачу, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами існує спір щодо права власності на майно, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Надаючи оцінку наданим суду доказам та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Перехід речових прав за набувальною давністю слід розглядати крізь призму пасивної поведінки власника щодо свого майна, яке перебуває у фактичному володінні іншої особи, яка ставиться до нього як до своєї власності. Суть такої поведінки полягає у відсутності з боку власника вимог чи претензій до фактичного володільця, які полягають у поверненні майна з чужого незаконного володіння. Пасивна поведінка власника щодо свого майна і той факт, що власник тривалий час обходився без цього майна, не виявляв зацікавленості щодо нього усе це має розумітися як втрата інтересу та відмова від права власності.

У постанові від 01.08.2018р. у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння,яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019р. №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира після смерті ОСОБА_4 , який помер у 2006 році, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 (2/3) та ОСОБА_3 (1/3).

За твердженням позивачки вона проживала у такій квартирі за згодою ОСОБА_5 з 2006 року, тобто після смерті ОСОБА_4 . Таким чином, слід виснувати, що право володіння та користування позивачки спірною квартирою обумовлювалось згодою співвласника ( ОСОБА_5 ). Натомість будь-яких доказів умов проживання позивачки у такій квартирі суду не надано, а відтак суд відхиляє обґрунтованість доводів позивачки про те, що вона володіла та користувалась повністю всією спірною квартирою, в тому числі і часткою відповідача.

В цьому контексті слід звернути увагу, що статтею 823 ЦК передбачено, що піднаймач не набуває самостійного права володіння та самостійного права користування житлом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму житла. У разі дострокового припинення договору найму житла одночасно з ним припиняється договір піднайму.

Таким чином, по обставинах спірних правовідносин позивачка набула право володіння та користування спірною квартирою на умовах договору піднайму з ОСОБА_5 , але внаслідок смерті останньої припинилася і дія договору піднайму з позивачкою, а відтак лише з 20.04.2015р. (дата смерті ОСОБА_5 ) володіння та користування всією спірною квартирою могло здійснюватись позивачкою без належної правової підстави.

Разом з тим, всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано належних доказів, з точки зору їх достатності та допустимості, що позивачкою фактично здійснювалось володіння та користування спірною квартирою і вона здійснювала це відкрито та безперервно, поводячись із нею як власник та виконуючи всі обов`язки власника, як з 2006 року, так і після 20.04.2015р. До того ж сукупний аналіз наданих позивачкою доказів не дає суду підстав дійти висновку про обґрунтованість тверджень, що позивачка дійсно фактично проживала у спірній квартирі протягом строку, що перевищує 10 років до моменту надходження позову до суду. Фактично відповідні обставини лише частково підтверджуються поясненнями свідків, зокрема ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивачки, і не підтверджуються ніякими іншими доказами.

Таким чином, внаслідок дослідження наданих суду доказів та їх оцінки у сукупності, суд доходить висновку, що у ході розгляду справи не знайшло своє підтвердження те, що позивачка правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном і здійснює таке володіння дотепер протягом періоду часу понад 10 років поспіль, внаслідок твердження позивачки про те, що вона набула право власності на належну відповідачу частку спірної квартири за набувальною давністю є необґрунтованими. А відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та припинення права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко