Справа № 464/2779/22 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/3020/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири,-

в с т а н о в и в:

В липні 2022р. позивач ОСОБА_2 та третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом, в якому просили припинити право власності ОСОБА_1 на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , шляхом сплати в її користь грошової компенсації вартості ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ними право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що володіють на праві приватної спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_2 належить право власності на частку квартири, а ОСОБА_3 належить право власності на частку квартири, також відповідачці ОСОБА_1 належить право власності на частку квартири, яке набуто на підставі свідоцтва про право на спадщину. Квартира складається з 3 житлових кімнат та кухні, житлова площа - 40,2 кв.м., загальна площа квартири становить 56,5 кв.м. У квартирі зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_3 , яка є сестрою відповідачки. Вказана квартира належала батькам відповідачки та ОСОБА_3 , остання при житті батьків вела з ними спільне господарство і здійснювала за ними догляд та залишилась проживати після їх смерті. Відповідачка успадкувавши після смерті батьків, користуючись відсутністю у квартирі ОСОБА_3 , маючи ключі від квартири, періодично навідується у квартиру, під час чого на свій розсуд переставляє речі у квартирі, створює у квартирі безлад, використовує воду та електроенергію для прання білизни у пральній машині, однак, не несе жодних витрат за комунальні послуги, які надаються у квартиру. Такі візити відповідачки квартири супроводжуються скандалами та ображаннями. Відповідачка жодного разу не несла витрати на ремонт квартири, а навпаки не цінує покращень, зроблених у квартирі, та нищить квартиру, пише безпідставні заяви в органи поліції. Така поведінка відповідачки робить неможливим спільне користування спірною квартирою. При цьому, відповідачка ОСОБА_1 забезпечена житлом, оскільки має в особистій власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з 3 житлових кімнат та має загальну площу 64,8 кв. м. Відтак, припинення її права власності на її частку, шляхом сплати вартості такої, не призведе до порушення її прав. Враховуючи, що відповідач забезпечена житлом, в також неможливість поділу спірного нерухомого майна в натурі, неможливість його спільного використання просить позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволити.

Ухвалою Сихівського районного суду від 10 січня 2023 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів ОСОБА_4 (т.1 а.с.152)

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 та позов ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири - задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 467 500 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот) гривень за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, згідно з платіжним документом від 25 липня 2023 року №0.0..1.

Визнано за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ) право спільної власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по 6 837 грн. 50 коп. в користь кожного.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач - ОСОБА_1 .

Вважає його необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв`язку із наступним.

Звертає увагу на те, що припинення права власності на належну їй частку спричинить істотну шкоду, оскільки в такому випадку буде порушений принцип рівності часток, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Покликається на те, що у рішенні жодним чином не вказується про наявність у ОСОБА_2 двох квартир площею 78,4 кв.м. та 76,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 відповідно. Також в третьої особи ОСОБА_4 наявна частка у квартирі за адресою АДРЕСА_6 , що підтверджується інформаційною довідкою.

Крім того, вказує, що згідно висновків ВС зроблених у постанові від 21.07.2021р. у справі №736/659/19, неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні стосунки між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на належного особі майна.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

28 листопада 2023 р. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , з яким ознайомилась та згідна третя особа ОСОБА_4 , в якому останні просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. (т.2 а.с.90-95)

В судове засідання, сторони та їх представники не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Від третьої особи ОСОБА_4 надійшло клопотання про слухання справи у її відсутності.

Від відповідачки ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні, а також зазначено про відмову від отримання безоплатної вторинної правничої допомоги. Інших поважних причин, які б могли бути підставою для відкладення, відповідачкою не зазначено.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

ОСОБА_1 , мала реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири, суд першої інстанції виходив з того, що наявні три підстави, визначені ст.365 Цивільного кодексу України, зокрема, спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, припинення права власності відповідача на частку у квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідач ОСОБА_1 забезпечена житлом, яке належить їй на праві власності, позивачами внесено на депозитний рахунок вартість частки належної відповідачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третій особі ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 належить частка у праві власності, ОСОБА_3 частка, ОСОБА_4 - частка, та ОСОБА_1 частка.

Згідно копії технічного паспорту, складеним 02.07.1996 року Львівським обласним бюро технічної інвентаризації вбачається, що вказана квартира складається з 3 житлових кімнат та кухні, житлова площа - 40,2 кв.м., загальна площа квартири становить 56,5 кв.м. У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Також судом встановлено, що між сторонами існують неприязні відносини, що підтверджується як поясненнями сторін, так і зверненнями відповідачки до правоохоронних органів. Наявність між сторонами спорів щодо спільного користування спільною квартирою підтверджується також і рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 14.03.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи №014/23 від 19.06.2023р. виділення в натурі частки квартири АДРЕСА_1 , належної відповідачці є технічно неможливим. Ринкову вартість частки квартири АДРЕСА_1 становить 467 500 грн..(т.1 а.с.205-227) Ринкова вартості об`єкта нерухомого майна не спростована відповідачем.

Як вбачається з платіжного документу від 25 липня 2023 року №0.0..1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області 467 500 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот) гривень для стягнення таких в користь відповідачки.(т.2 а.с.23)

Крім того, судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_1 одноособово на праві власності належить квартира АДРЕСА_7 , яка складається із трьох кімнат, загальною площею 64,8 кв.м, у якій зареєстровано її місце проживання.(т.1 а.с.17,193)

Доводи апелянта щодо не допуску її при проведенні експертизи до спірного приміщення, а відтак відображення в висновку експерта недостовірних даних і у зв`язку з цим необхідністю призначення комплексної судової будівельно - технічної та оціночної експертизи, колегія суддів вважає безпідставним із врахуванням наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частини перша, третя, четверта, пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

У статті 13 ЦПК України розкривається зміст принципу диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, згідно з частинами першою - третьою цієї статті суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема висновками експертів.

Частиною другою статті 77 ЦПК України установлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом цих норм сторони у цивільному процесі є вільними у виборі засобів доказування, в тому числі шляхом проведення відповідного експертного дослідження, якщо інше не встановлено законом, а суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти їм у реалізації цього права.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України "Про судову експертизу").

Частиною першою статті 103 ЦПК України установлено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При призначенні експертизи судом закон встановлює однакові процесуальні гарантії як для особи, яка звернулась із відповідним клопотанням, так і для решти учасників справи, зокрема у вирішенні питання про вибір експертної установи, визначенні питань, роз`яснення яких потребує висновку експерта (частини третя, п`ята статті 103 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою та шостою статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Із врахуванням наведеного, заперечення відповідача щодо висновку експерта наявного в матеріалах справи, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на те, що нею не наведено конкретних даних, які б свідчили про необ`єктивність чи неправильність висновку експерта. При цьому, заперечуючи висновок, відповідач не скористалась правом передбаченим ст.106 ЦПК України на проведення експертизи за її замовленням.

Також не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги доводи апеляційної скарги щодо необхідності призначення комплексної судової будівельно - технічної та оціночної експертизи, оскільки наявний в матеріалах справи висновок експерта містить належне обґрунтування, опис проведеного дослідження, застосовані методики. Експертиза проведена експертом, який має належну кваліфікацію у галузі досліджень об`єктів нерухомості та відповідні свідоцтва. Будь-яких обставин, які б свідчили про необ`єктивність чи неправильність вказаного висновку судом не встановлено.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Із роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок"при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

В даній справі вимога про встановлення порядку користування спірною квартирою не заявлена і не розглядається.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спільне користування співвласниками спірним майном є неможливим, річ є неподільною. Припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачці, яка забезпечена житлом, спірною квартирою не користується, тривалий час не цікавилася спірним майном та не утримувала його. Тягар утримання спірного майна несуть позивачі. Докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні.

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат,понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст.367,368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст.375,381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.12.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.