Ухвала

Іменем України

18 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 757/13354/22-ц

провадження № 61-17051ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Управлінням адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, виконуючи роботу за посадою заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

07 лютого 2022 року позивачка отримала попередження про заплановане звільнення, в якому повідомлялось, щоу зв`язку зі скороченням штату відповідно до затверджених структури та штатного розпису працівників Управління адміністративними будинками Управління справами апарату Верховної Ради України та введенням їх в дію розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками від 03 лютого 2022 року № 15-7/03-11 посаду заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення виведено зі штатного розпису (скорочено), а позивач буде звільнена за пунктом 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України після закінчення 2-х місячного терміну з дати ознайомлення та отримання цього попередження.

Одночасно із попередженням про наступне звільнення іншої роботи позивачці запропоновано не було.

Наказом відповідача від 04 травня 2022 року № 71 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення 06 травня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників управління, пункт 1 статті 40 КЗпП України.

У зв`язку із воєнним станом позивач 06 травня 2022 року була відсутня на робочому місці та пропозицію ознайомитись з наказом про своє звільнення разом з фотознімком наказу отримала від працівника відділу кадрів відповідача через застосунок Вайбер. У відповідь позивач у той же спосіб повідомила відповідача про незгоду з вказаним наказом та висловила прохання надати їй перелік наявних у відповідача вакансій. Перелік вакансій станом на 06 травня 2022 року відповідачем позивачці надано не було.

Своє звільнення позивачка вважала незаконним у зв`язку із тим, що роботодавець не запропонував всі наявні на той момент вакансії та роботи, які вона могла виконувати, що свідчить про безумовне порушення наданих трудовим законодавством гарантій, які полягають у обов`язку власника підприємства чи уповноваженого ним органу при скороченні чисельності або штату попередити працівника про можливе наступне вивільнення та працевлаштувати його.

ОСОБА_1 просила:

скасувати наказ Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 04 травня 2022 року № 71 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити її на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України з 07 травня 2022 року;

стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2022 року по день ухвалення судом рішення у справі;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

звільнення позивачки було проведено відповідачем з дотриманням встановленого законом порядку. З матеріалів справи вбачається і не спростовується позивачем, що 07 лютого 2022 року позивачка була попереджена про майбутнє вивільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників;

вимога позивачки поновити її на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення УАБ УСА ВРУ, не підлягає задоволенню, оскільки внесення змін у штатний розпис належить до внутрішньогосподарської діяльності суб`єкта господарювання та входить до його компетенції. При цьому суд враховує висновок Верховного Суду по справі №755/3495/16-ц, зроблений під час розгляду справи за подібними правовідносинами, який зазначив, що рішення про визначення структури підприємства, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника підприємства або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення. Таким чином, зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають;

аналізуючи доводи позивачки, якими вона обґрунтовує позовні вимоги у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про порушення роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України щодо не пропонування йому вільної вакантної посади є безпідставними, а тому їх відхилив.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 04 травня 2022 року №71 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України з 07 травня 2022 року. Стягнуто з Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2022 року по 02 листопада 2023 року у розмірі 578 015,00 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року N 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника;

власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року по справі № 462/3515/19, і є обов`язковою до застосування судами згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України;

місцевим судом не було належним чином перевірено дотримання роботодавцем законодавства про порядок розірвання трудового договору за пунктом 1 статті 40 КЗпП України;

з відповіді Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на адвокатський запит адвоката Зудінова О. О. вбачається, що станом на день вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення 07 лютого 2022 року у штаті відповідача були вакантними 32 посади, у тому числі посада заступника начальника та провідного економіста відділу забезпечення матеріальними ресурсами. На момент звільнення ОСОБА_1 06 травня 2022 року вакантними залишались 13 посад, серед яких посада заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами;

відповідач мав можливість виконати свій обов`язок по працевлаштуванню позивача належним чином, проте цього не зробив, оскільки не запропонував позивачу наявні вакансії, що існували у нього з дня попередження про наступне звільнення позивача до дня її звільнення з посади. При цьому, апеляційний суд зазначив, що акт про відмову від підписання повідомлення про пропозицію вакантної посади від 08 лютого 2022 року не є достатнім доказом належного виконання відповідачем, як роботодавцем, свого обов`язку запропонувати позивачу, як працівнику, всі вакансії та роботи, які вона могла виконувати, оскільки у цьому документі не конкретизовано, які саме посади та роботи та у яких відділах і структурних підрозділах є вакантними, лише зазначено про пропозицію ОСОБА_1 посади провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення у відділ забезпечення матеріальними ресурсами та про вакантні посади (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників);

відповідачем неналежним чином виконано обов`язки, встановлені у частині другій статті 40, частині третій статті 49-2 КЗпП України, що є підставою для висновку про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням встановленого законом порядку;

оскільки позивач підлягає поновленню на роботі у зв`язку із незаконним звільненням, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислюється в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», яка застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

30 листопада 2023 року Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18; від 16 листопада 2022 року у справі № 209/2459/20; від16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц; від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18; від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17; від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц; від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

позивачу своєчасно було запропоновано конкретну посаду та інші вакантні посади і її звільнення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку;

у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 вказано, що бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади;

ОСОБА_1 не мала стажу роботи, необхідного для зайняття посади заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами, тобто її кандидатура не відповідала заявленим кваліфікаційним вимогам;

судом апеляційної інстанції не було досліджено зібрані у справі докази стосовно зауважень до роботи ОСОБА_1 ;

апеляційним судом прийнято оскаржену постанову з самостійно визначених підстав, а саме: не запропонування відповідачем позивачці посади заступника начальника новоствореного відділу забезпечення матеріальними ресурсами, тобто суд вийшов за межі підстав позовних вимог;

твердження апеляційного суду про те, що у повідомленні про пропозицію вакантної посади не конкретизовано, які саме посади та роботи є вакантними не відповідає обставинам справи, оскільки у матеріалах справи наявний перелік вакансій, який було запропоновано ОСОБА_1 на момент попередження про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та який був актуальний на момент звільнення;

відсутні докази про те, що відповідачем було приховано інформацію про наявність всіх інших посад з часу попередження позивача про звільнення і до часу звільнення, проте ОСОБА_1 не висловила свою згоду на переведення на жодну із запропонованих їй посад;

рішення апеляційної інстанції про поновлення позивача на роботі за старою посадою тягне за собою внесення відповідної зміни до штатного розпису відповідача та є протиправним, оскільки внесення змін у штатний розпис належить до внутрішньогосподарської діяльності суб`єкта господарювання та входить до його компетенції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що позивач ОСОБА_1 з 11 серпня 2021 року працювала на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України №15-7/03-11 від 03 лютого 2022 року «Про введення в дію структури та штатних розписів працівників та робітників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України» введено в дію з 01 лютого 2022 року структуру Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України; штатний розпис працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України; штатний розпис робітників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 вручено попередження про наступне звільнення. При цьому, жодної іншої вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю паралельно із врученням попередження про наступне звільнення позивачу запропоновано не було.

Згідно акту від 08 лютого 2022 року встановив, що ОСОБА_1 08 лютого 2022 року надано пропозицію від 07 лютого 2022 року щодо переведення її на вакантну посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення у відділ забезпечення матеріальними ресурсами та запропонованими для ознайомлення існуючими в Управлінні вакантними посадами (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників). Після ознайомлення з цією пропозицією та наявними вакантними посадами (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників) в Управлінні ОСОБА_1 виявила сумніви та відмовилася від підписання свого ознайомлення з цими двома документами Управління, зазначивши, що у неї є час для прийняття рішення.

Відповідно до відповіді Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на адвокатський запит адвоката Зудінова О. О. станом на день вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення 07 лютого 2022 року у штаті відповідача були вакантними 32 посади, у тому числі посада заступника начальника та провідного економіста відділу забезпечення матеріальними ресурсами. На момент звільнення ОСОБА_1 06 травня 2022 року вакантними залишались 13 посад, серед яких посада заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами.

Наказом відповідача від 04 травня 2022 року за №71 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача ОСОБА_1 , заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, звільнено 06 травня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників Управління, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) вказано, що:

«з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: станом на день вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення 07 лютого 2022 року у штаті відповідача були вакантними 32 посади; на момент звільнення ОСОБА_1 06 травня 2022 року вакантними залишались 13 посад; відповідач неналежно виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що рішення апеляційної інстанції про поновлення про поновлення позивача на роботі за старою посадою тягне за собою внесення відповідної зміни до штатного розпису відповідача з таких підстав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 753/1572/20 (провадження № 61- 6990св22) зроблено висновок про те, що: «згідно з частиною першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тобто, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено».

Аргумент касаційної скарги про те, що твердження апеляційного суду про те, що у повідомленні про пропозицію вакантної посади не конкретизовано, які саме посади та роботи є вакантними, не відповідає обставинам справи, оскільки у матеріалах справи наявний перелік вакансій, який було запропоновано ОСОБА_1 на момент попередження про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та який був актуальний на момент звільнення і відсутні докази про те, що відповідачем було приховано інформацію про наявність всіх інших посад з часу попередження позивача про звільнення і до часу звільнення, є необґрунтованим.

Апеляційним судом встановлено, що у акті про відмову від підписання повідомлення про пропозицію вакантної посади від 08 лютого 2022 року не було конкретизовано, які саме посади та роботи та у яких відділах і структурних підрозділах є вакантними, лише зазначено про пропозицію ОСОБА_1 посади провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення у відділ забезпечення матеріальними ресурсами та про вакантні посади (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників).

Відповідно до усталеної судової практики у справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця (постанови Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, постанові Верховного Суду від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц (провадження № 61-902св18)).

Отже, саме відповідач мав надати докази відсутності у період з дня попередження позивача про звільнення до дня його звільнення вакантних посад чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18; від 16 листопада 2022 року у справі № 209/2459/20; від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц; від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18; від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17; від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц; від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков