МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/1139/22
Провадження № 22-ц/812/608/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, у якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду завдану незаконним звільненням у розмірі 50 000 грн 00 коп.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року у справі №490/3732/20 ОСОБА_2 поновлено на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області та вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача відповідних виплат у зв`язку із поновленням його на роботі.

За результатами апеляційного провадження, постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року змінено в частині підстав задоволення позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі в редакції мотивувальної частини постанови апеляційного суду. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав на те, що звільнення позивача відповідно до наказу № 30-П від 25 червня 2020 року є таким, що здійснено без законних підстав та відповідно до приписів статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням викладеного вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача на його користь коштів на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом по справі № 490/3732/20 було встановлено, що звільнення відповідачем позивача було незаконним.

Також посилався на те, що у період з червня 2020 року по лютий 2022 року він вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відшукання можливостей заробітку (у 2021 році тимчасово працював юристом у партійній організації ОПЗЖ-доказ у витязі з доходів за 2021 рік), відстоювання своїх прав в суді, тощо. Двічі за період з червня 2020 року по лютий 2022 року вимушений був реєструватися як безробітний у Миколаївському міському центрі зайнятості, докладати додаткових зусиль по проходженню курсів для здобуття нових професійних навичок.

Вважає, що суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції по справі № 490/3732/20 у період з 25 червня 2020 року по 10 лютого 2022 року довели незаконність його звільнення роботодавцем.

Посилаючись на аналіз ст. 237-1 КЗпП України, ч. 1, 2 п. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, зазначає, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає його право як працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості (період з 25 червня 2020 року по 10 лютого 2022 року-період доведення у судовому порядку незаконного звільнення), тяжкості вимушених змін у житті-втрата родинних зв`язків з матір`ю, бо увесь цей час вона вважала що його "вигнали" з роботи.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Вказував, що внаслідок його незаконного звільнення (порушення права на працю) йому заподіяно моральну шкоду, тобто він отримав душевні страждання через те, що відповідач позбавив його роботи і заробітної плати - як джерела для існування, трудового стажу, та в майбутньому достойної пенсії, що завдало душевних хвилювань та страждань.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача у відшкодування за заподіяну моральну шкоду 50 000, 00 грн, як справедливої суми одноразової грошової виплати внаслідок незаконного звільнення, що спричинило йому моральні страждання на протязі тривалого строку з 25 червня 2020 року по 10 лютого 2022 року через те, що відповідач позбавив його роботи і заробітної плати - як джерела для існування, трудового стажу, та в майбутньому достойної пенсії, що завдало душевних хвилювань та страждань.

28 жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог до 75 000 гривень.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 7 000 грн 00 коп. моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що за результатами розгляду справи № 490/3732/20 судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що звільнення ОСОБА_2 у червні 2020 року є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

З урахуванням встановленого факту порушення законних прав ОСОБА_2 у сфері трудових відносин, суд вважав, що винесення відповідачем рішення про звільнення його з посади, на яку він був поновлений судом, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих стосунків, тобто заподіяли моральну шкоду.

Разом з тим, враховуючи, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, то будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Вирішуючи питання розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер правопорушення, особу потерпілої, тривалість періоду, протягом якого було порушено право позивача, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, а також обсяги докладання зусиль для відновлення прав внаслідок неправомірних дій відповідача шляхом їх оскарження, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 7000 грн, а тому позов підлягає задоволенню частково.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що зазначене судове рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а викладені в ньому висновки є недоведеними та не відповідають фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі вказує, що підставою для часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 став лише сам факт незаконного звільнення з роботи. Даний факт відповідачем не оспорюється, оскільки він встановлений рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 і має преюдиційне значення у розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Проте, у оспорюваному рішенні суд, частково задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку, що самим фактом незаконного звільнення позивача з роботи останньому заподіяно моральну шкоду, а саме спричинені душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих стосунків.

Офіс не погоджується з такими висновками суду, які не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки предметом позову є стягнення моральної шкоди завданої незаконним звільненням з роботи, що регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Виходячи з аналізу вищевказаної норми матеріального права апелянт вважає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди здійснюється лише за умови наявності одного з юридичних фактів, які виникли внаслідок незаконного звільнення працівника з роботи, тобто завдання моральних страждань, втрата нормальних життєвих зв`язків і таке порушення його законних прав вимагає від звільненого додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто, сам факт незаконного звільнення з роботи не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Повинні бути наслідки незаконного звільнення у виді завдання моральної шкоди та причинний зв`язок між незаконним звільненням і наслідками, що настали, які підлягають доведенню позивачем.

Позивач не надав суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів щодо завдання йому моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи.

Долучення позивачем до матеріалів справи незавірених належним чином копій квитанцій про нібито придбання товару в аптеках не є належним та допустимим доказом щодо завдання йому моральної шкоди саме незаконним звільненням з роботи. У копіях квитанцій відсутні назви медичних препаратів. Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо особи, для якої нібито придбані товари (ліки), причина та необхідність придбання таких товарів (ліків). Ретельний огляд квитанцій свідчить про те, що деякі медичні препарати нібито придбані в аптеках, що знаходяться в різних районах м. Миколаєва, але майже в один і той же час, що взагалі викликає сумнів в їх достовірності та свідчить про штучне створення позивачем доказів. Такі письмові докази взагалі не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України.

Наявність у позивача близьких осіб також не вказує на те, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, а тим більше онуки, яка народилася після звільнення його з роботи (а. с. - 52).

Тому апелянт вважає, що суд дійшов формального висновку про те, що незаконним звільненням з роботи позивачу завдано моральної шкоди. При цьому суд в рішенні зазначив, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином, у порушення вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України без відповідних доказів суд першої інстанції припустив, що незаконним звільненням з роботи позивач зазнав страждань та навіть приниження, тобто такої обставини, на яку позивач навіть у позовній заяві не посилався.

Вказує, що під час вирішення правового спору, що виник з трудових відносин між працівником та роботодавцем суд першої інстанції неправомірно застосовував загальні положення відшкодування матеріальної та моральної шкоди визначені ч. 2 ст. 1166 і ст. 1167 ЦК України та посилається на висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 761/24143/19, де предметом позову було стягнення моральної шкоди за інших обставин.

Вирішуючи питання розміру грошового відшкодування суд у своєму рішенні конкретно не мотивував характер правопорушення, особу потерпілого та його поведінку, тривалість періоду, протягом якого було порушено право позивача тощо, обмежившись лише загальним переліком цих обставин.

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, що встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 р. та постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.02.2022 р. у цивільній справі № 490/3732/20 за позовом ОСОБА_2 до Офісу про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Офісу 19 травня 2020 року, а звільнений з роботи 25 червня 2020 р. (наказ № 30-П) за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, позивач перебував у трудових відносинах з Офісом 1 (один) місяць 6 (шість) днів. За вказаний, короткий період перебування у трудових відносинах з відповідачем позивач допустив чотири порушення трудової дисципліни, за що був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а саме: 22 червня 2020 р. наказом № 24-П ОСОБА_2 оголошено догану (за дорученням керівника не підготовив позов до суду); 24 червня 2020 р. наказом № 27-П ОСОБА_2 оголошено догану (15 червня 2020 р. тривалий час відсутній на роботі); 24 червня 2020 р. наказом № 28-П ОСОБА_2 оголошено догану (23 червня 2020 р. з 10.50 до 17.00 відсутній на роботі); 25 червня 2020 р. наказом № 29-П ОСОБА_2 оголошено догану (за ненадання опрацьованих матеріалів та звіту).

25 червня 2020 р. наказом № 30-П ОСОБА_2 звільнений з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (на підставі попередніх наказів про дисциплінарні стягнення).

Отже, незаконному звільненню позивача з роботи передувала його протиправна поведінка, пов`язана з систематичним неналежним виконанням ним трудових обов`язків.

У мотивувальній частині постанови Миколаївського апеляційного суду від 10.02.2022 р., якою було змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021р зазначено, що Офіс порушив процедуру звільнення ОСОБА_2 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто порушено послідовність дій при звільненні з роботи за вказаною статтею, а саме, винесено наказ про звільнення не за конкретний дисциплінарний проступок, а за минулі проступки, за які на ОСОБА_2 вже було накладено дисциплінарні стягнення.

Отже, незаконність звільнення полягала лише в тому, що ОСОБА_3 порушив процедуру, послідовність дій щодо винесення наказу про звільнення позивача з роботи за наявні порушення трудової дисципліни. Тобто, дотримавшись процедури звільнення працівника з роботи за наявні порушення трудової дисципліни, передбачену Кодексом законів про працю, звільнення вважалось би законним.

Тому апелянт вважає, що суду першої інстанції вказані обставини також потрібно було враховувати під час вирішення питання щодо наявності/відсутності завданої моральної шкоди пов`язаної незаконним звільненням.

Крім того, не відповідає дійсності й зазначений позивачем період завдання йому моральної шкоди, тобто з червня 2020 р. по лютий 2022 р., так як, на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 р., наказом відповідача від цього ж дня його було поновлено на посаді провідного юрисконсульта з 26.06.2020 р., а 15.11.2021 р. позивач звільнився з Офісу за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Копією трудової книжки ОСОБА_2 підтверджується, що у період з 03.02.2021 р. по 21.05.2021 р. він був працевлаштований та успішно працював на посаді юрисконсульта секретаріату політичної партії «ОПЗЖ», за що отримував заробітну плату. Вказане спростовує твердження позивача про те, що після незаконного звільнення з роботи ним втрачено професійні навички, які були отримані до працевлаштування в Офіс та були відсутні джерела доходів для існування. У подальшому позивач за власним бажанням звільнився з роботи, тобто сам позбавив себе джерел для існування та не з вини Офісу був зареєстрований у Миколаївському міському центрі зайнятості, де перебував на обліку до поновлення його на роботі на посаду провідного юрисконсульта Офісу на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 р.

На вказані обставини суд першої інстанції також уваги не звернув та частково задовольняючи вимоги позивача безпідставно і незаконно врахував тривалість періоду, протягом якого було порушено право позивача, на що Офіс ніяк не впливає, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, а також обсяги докладання зусиль для відновлення прав внаслідок незаконного звільнення, тобто обставини, які не були доведені позивачем в ході судового засідання належними й відповідними доказами, а тим більше спростовуються наданими ним же доказами.

Таким чином, вважає, що в цьому випадку, при таких обставинах компенсація завданої моральної шкоди за незаконне звільнення повинна обмежуватися поновленням на роботі та виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

За умов систематичного порушення позивачем трудових обов`язків під час короткого періоду перебування на посаді з часу влаштування на роботу в Офіс до звільнення (з 19.05. по 25.06.2020 р.), поновлення судовим рішенням його на роботі та виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є більш ніж достатньою компенсацією моральної шкоди за незаконне звільнення.

Крім цього, відповідач вказує, що суд першої інстанції безпідставно збільшив позовні вимоги позивача з 50 000 грн до 75 000 грн. Підставою для збільшення позовних вимог стала довідка про середній заробіток позивача під час роботи в Офісі, яка за його твердженням є підробленою. Вказана довідка взагалі не відноситься до предмету спору і немає відношення до моральної шкоди, яку міг отримати позивач внаслідок незаконного звільнення з роботи.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга суперечить вимогам законодавства України та судовій практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду та міжнародним Конвенціям ратифікованих Державою України, а тому просив рішення суду першої інстанції по справі залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивач до судового засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Переглядаючи рішення у справі, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статей 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є сам факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його тривалості, негативних наслідків та інших обставин, які мають істотне значення.

Слід також зазначити, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від якої Верховний Суд у своїх рішеннях не відступив.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме постанови Миколаївського апеляційного суду від 10.02.2022 р., якою було змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021р, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивача на посаді провідного юрисконсульта РОВР.

Вказаною постановою було встановлено факт порушення трудових прав позивача внаслідок його незаконного звільнення. При цьому апеляційний суд виходив з того, що наказом №30-П від 25 червня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади провідного юрисконсульта з 25 червня 2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП з посиланням на попередні накази № 24-П від 22 червня 2020 року, №27-П, 28-П від 24 червня 2020 року та 29-П від 25 червня 2020 року.

Отже, підставою звільнення ОСОБА_2 з роботи став не факт конкретного дисциплінарного проступку, вчиненого ним після застосування попередніх стягнень, а сукупність тих порушень, які зазначені в наказах №№ 24-П, 27-П, 28-П, 29-П. За таких обставин звільнення втратило ознаки дисциплінарного стягнення за конкретний проступок, як того вимагає стаття 147 КЗпП, та набуло характер додаткового та повторного покарання за раніше вчинені працівником дії.

Тому апеляційний суд в постанові від 10.02.2022 р. дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 з роботи наказом №30-П від 25 червня 2020 року здійснено без законних підстав (вчинення дисциплінарного проступку після притягнення до відповідальності), що відповідно до вимог статті 235 КЗпП є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що даною постановою встановлено незаконність звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що позивач крім часткового відновлення порушеного права у вигляді поновлення його на посаді провідного юрисконсульта РОВР, має право на відшкодування і моральної шкоди, як відшкодування понесених ним втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладання суттєвих додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

При цьому колегія суддів враховує, що для відновлення попереднього стану, який існував до його звільнення, позивач змушений був докладати суттєвих додаткових зусиль, для чого він змушений був звертатися до суду з позовом для відновлення своїх трудових прав. Розгляд справи тривав значний час, оскільки до суду позивач з позовом звернувся в червні 2020р., а остаточне рішення у справі було прийнято апеляційним судом тільки в лютому 2022р. після перегляду рішення суду першої інстанції від 07 жовтня 2021р. за апеляційною скаргою відповідача, який не погоджувався з незаконністю звільнення позивача, що не могло не викликати у позивача почуття невпевненості, душевних страждань через необхідність доказування незаконності свого звільнення.

Вимушений був позивач також докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відшукання можливостей заробітку, для чого він тимчасово працевлаштовувався з 03.02.2021р. по 31.05.2021р. на роботу в Миколаївську регіональну організацію політичної партії «Опозиційна платформа за життя», оскільки в результаті звільнення з роботи він втратив джерело існування, проходив курси підвищення кваліфікації у Миколаївському регіональному центрі підвищення кваліфікації як помічник консультанта депутата Миколаївської міської ради, перебував на обліку у Миколаївському міському центрі зайнятості, що давало йому змогу отримувати допомогу по безробіттю.

В той же час, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що долучені позивачем до матеріалів справи незавірені належним чином копії квитанцій про придбання товару в аптеках не є належними та допустимими доказами щодо завдання йому моральної шкоди саме незаконним звільненням з роботи з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Тому, виходячи із принципу розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом стягнення в рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди із відповідача в розмірі 7000,00 грн., а не 75000грн., як просив позивач.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на неврахування судом того, що позивач на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 р., наказом відповідача в той же день був поновлений на посаді провідного юрисконсульта з 26.06.2020 р., а 15.11.2021 р. позивач звільнився з Офісу за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди в 10 разів була зменшена заявлена позивачем до стягнення сума, в яку він оцінив завдану йому моральну шкоду.

Відхиляє колегія суддів як підставу для скасування рішення суду та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову також доводи апеляційної скарги про незначний період роботи позивача в Офісі перед його звільненням, так як період його роботи не впиває як на законність звільнення позивача, так і на заподіяння йому моральних страждань у зв`язку з незаконним звільненням з роботи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що незаконному звільненню позивача з роботи передувала його протиправна поведінка, пов`язана з систематичним неналежним виконанням ним трудових обов`язків, а також на те, що незаконність звільнення полягала лише в тому, що Офіс порушив процедуру, послідовність дій щодо винесення наказу про звільнення позивача з роботи за наявні порушення трудової дисципліни, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, так як постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.02.2022р. встановлено факт незаконного звільнення позивача, тобто порушення його трудових прав, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, так як згідно із статтею 237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є сам факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Спростовується матеріалами справи також посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно збільшив позовні вимоги позивача з 50 000 грн до 75 000 грн., так як в матеріалах справи є заява позивача про збільшення розміру позовних вимог до 75 000грн (а. с. 69-70). Правомірність обставин, на підставі яких позивач збільшив позовні вимоги встановлюється під час розгляду справи та прийняття рішення у справі на підставі аналізу всіх доказів у справі у їх сукупності, що і було зроблено судом.

Застосування судом під час вирішення правового спору у даній справі загальних положень відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначених ч. 2 ст. 1166 і ст. 1167 ЦК України та посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 761/24143/19, наряду з посиланням на ст. 237-1 КЗпП України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), не вплинуло на правильність прийнятого рішення у справі.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року