г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4571/23
Номер провадження 2/213/1804/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу № 213/4571/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення), -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що з з 1999 року працює на підприємстві відповідача в Експлуатаційному вагонному депо «Батуринська», цех ПТО «Інгулець» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». За період 2017, 2019, 2020 та 2021 роки перебував у щорічних відпустках, користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство в порушення умов п.3.1.15. Колективного договору на 2014-2015 роки, що діяв також в наступних 2016-2021 роках, яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40 % тарифної ставки на момент надання допомоги, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до Колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному розмірі, чим допускає тривале порушення прав працівників. На цей час відповідач має перед ним заборгованість у сумі 6973,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Процесуальні дії у справі.

18.10.2023 позовна заява отримана судом.

23.10.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, будь-яких заяв та клопотань від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Позивач працює у структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що не заперечується відповідачем.

Відповідно до п.3.1.15. Колективного договору на 2014-2015 роки, схваленого конференцією трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» ДП «Придніпровська залізниця» 25.03.2014 року, дії якого продовжені відповідними постановами на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги /а.с.7-9, 10-12, 18/.

Спільною постановою керівника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови первинної профспілкової організації № ВЧДЕ-2/635 та № ПК/13 від 14.04.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» /а.с.13/.

Спільною постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови первинної профспілкової організації № ВЧДЕ-2/821 та № 04/ПК від 15.06.2021 року внесено зміни до колективного договору, зокрема п.3.1.15. викладено у новій редакції, згідно з якою при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотківтарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року /а.с.14/.

Згідно з наданою позивачем довідкою, у серпні 2017 року йому була виплачена матеріальна допомога у розмірі 2105,00 грн., у червні 2019 року 2508,75 грн., у жовтні 2020 року 2746,25 грн., у липні 2021 року 4540,00 грн., яка, як він вважає, виплачена не в повному обсязі /а.с.19/.

Доказів на підтвердження нарахування та виплати допомоги на оздоровлення у іншому розмірівідповідачем суду не надано.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2).

Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За нормою ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу - 1600 грн., з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; а отже, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив за періодами - 2000 грн., 2105 грн. та 2202,50 грн. відповідно.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні становила 3723 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - 1762 грн., з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2205,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» була встановлена мінімальна заробітна плата по Україні на рівні 4173 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, складав 1921 грн., з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2102 грн., з 1 липня - 2197 грн., з 1 грудня 2270 грн., отже 125 відсотків від цього показника становить відповідно 2627,50 грн., 2746,25 грн. та 2837,50 грн. Мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня - 4723 грн., з 1 вересня 5000 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено показник мінімальної заробітної плати по Україні з 1 січня 2021 року - 6000 грн., з 01 грудня 2021 року - 6500 грн.; прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 грн.; з 1 липня - 2379 гривень; 01 грудня - 2481,00 грн. Отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, з січня 2837,50 грн., з липня - 2973,75 грн., у грудні 2021 року - 3101,25 грн.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Витягу з Колективного договору на 2014-2015 роки, довідку про розмір виплаченої допомоги та наведено розрахунок стосовно невиплачених сум, згідно з якими сумарний розмір виплаченої йому матеріальної допомоги у 2017, 2019, 2020 та 2021 роках становить 11900,00 грн., заборгованість підприємства становить 6973,00 грн.

Будь-яких доказів на спростування цього відповідачем суду не надано.

Суд вважає, що прийняття Закону України № 1774-VІІІ не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.15. Колективного договору в частині виплати працівникам підприємства відповідача допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

При цьому, суд враховує, що нормою ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, і приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, не мають зворотньої сили.

Тобто, до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови Колективного договору.

Згідно з п.1.4. наданого позивачем Колективного договору на 2014-2015 роки, пролонгованому на 2017-2021 роки, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників, вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Передбачене Колдоговором положення щодо внесення змін до нього, кореспондується з нормою ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», якою визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Таким чином, суд вважає, що застосування адміністрацією відповідача замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» і подальше внесення змін до пункту 3.1.15. Колективного договору є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки, як зазначено вище, на момент внесення змін, мінімальна заробітна плата по Україні була значно більшою ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, і навіть дещо більшою за 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб у 2021 році.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Однак, суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком, оскільки за 2020 рік він розрахований позивачем, виходячи із розмірі мінімальної заробітної плати 6500,00 грн., тоді як цей показник був встановлений Бюджетом лише з 1 грудня 2020 року. Позивач у 2020 році знаходився у відпустці у липні місяці, а тому за цей рік має застосовуватись показник мінімальної заробітної плати у розмірі 6000,00 грн. Тому,сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки включно становить 6473,00 грн.: (3200 2105) + (4173 2508,75) + (5000 2746,25) + (6000 4540,00).

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави підлягає у розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 6473 (шість тисяч чотириста сімдесят три) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України допустити рішення до негайного виконання в межах суми платежів за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», , юридична адреса: м. Київ, вул. ЕЖИ ГЕДРОЙЦЯ, 5.

Повне судове рішення складено та підписано 21 грудня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Попов