Провадження №2/523/158/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Мурманової І.М.

за участю секретаря судового засідання Лапчинської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та процентів від суми позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та процентів від суми позики в загальній сумі: 213 258 грн. 14 коп. В обґрунтування позову зазначила, що 14.06.2016 року відповідач отримав від позивача позику у розмірі: 13 000 доларів США. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2018 року залишеного в силі постановою Одеського апеляційного суду від 04.04.2019 року, позов про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики було задоволено, стягнуто на її користь борг за договором позики у розмірі 298 110 грн. 00 коп., 3 % річних в сумі: 6 591 грн. 09 коп., та витрати по сплаті судового збору. Позивач зазначає, що відповідач рішення суду не виконує, а відтак обов`язок сторін за договором позики не припинено та відповідач не звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі: 213 258 грн. 14 коп., з яких 35 876 грн. 96 коп. інфляційні витрати, 24 666 грн. 56 коп. 3 % річних та 152 714 грн. 62 коп. проценти від суми позики, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року (суддя Бабаков В.П.) відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2021 року суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Суворовського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та у строк встановлений для надання відзиву роз`яснено про право звернення до суду з зустрічним позовом.

На адресу суду 23.02.2021 року (вх. № 5054) надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача ОСОБА_4 , згідно якого адвокат зазначила, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, позивачем не обґрунтовано та не доведено суму нараховану за прострочення виконання зобов`язання за договором позики. Щодо нарахування процентів, зазначила, що передбачені договором проценти за користування кредитом припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Щодо стягнення нарахованих інфляційних витрат, представник позивача зазначила, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки, індексації підлягає лише грошова одиниця гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.51-55).

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи в судове засідання по суті (а.с.79).

Чергове судове засідання у справі призначено на 07 червня 2023 року. Сторони до суду не з`явились.

Разом з цим, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача адвоката Боярського В.С., щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача, згідно якого представник зазначив, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.83).

Відповідач до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.132). При цьому, на адресу суду 07.06.2023 року надійшло клопотання відповідача про відкладення слухання справи у зв`язку з хворобою (а.с.131).

Разом з цим, судом не приймається до уваги дане клопотання, оскільки обставини про які зазначені в ньому не підтверджені доказами, крім іншого, попереднє судове засідання вже було відкладено за клопотанням відповідача. Слід також зазначити, що в матеріалах справи міститься низка клопотань відповідача про відкладення слухання, які були задоволені судом.

З огляду на зазначене, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відзив на спростування позовних вимог, в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач зазначила, що згідно рішення суду відповідач зобов`язаний сплати на користь позивача грошові кошти, однак відповідач рішення суду не виконує, грошове зобов`язання є не виконаним, а відтак позивач просить стягнути з відповідача 213 258, 14 гривень, що складаються з 35 876,96 гривень інфляційні витрати, 24 666,56 гривень 3% річних та 152 714,62 гривні проценти від суми позики.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі: 298 110 (двісті дев`яносто вісім тисяч сто десять) гривень 00 коп., за договором позики від 14.06.2016 року; три проценти річних в сумі: 6 591, 09 гривні, та витрати по сплаті судового збору (а.с.11-12, 13).

Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 04.05.2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2018 року змінено в частині стягнення 3%: річних від простроченої суми заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , від простроченої суми 298 110 гривень 3% річних за період з 17.01.2017 року по 12 жовтня 2017 року в сумі: 6 591, 09 гривень (а.с.15-17).

На виконання судового рішення позивачу 20.05.2019 року видано виконавчий лист.

Отже, судовим рішенням від 04.05.2019 року встановлено факт наявності невиконаних грошових зобов`язань за борговою розпискою.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Отже, вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України).

Факт наявності боргового зобов`язання відповідача перед позивачем встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі грошові кошти не повернули, допустили прострочення виконання кредитного договору.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1049 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконали.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження N 61-26396св18).

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06.07.2022 року у справі № 463/1294/19.

Тобто, факт невиконання позичальником ОСОБА_2 , зобов`язань за договором позики, розмір цих зобов`язань встановлені судовим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2017 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Доказів погашення невиконаного грошового зобов`язання відповідачем не надано, самі лише заперечення не спростовують обставини позовних вимог.

До приписів ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли (1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або (2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %.

З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо відсутності нарахування індексу інфляції, оскільки, згідно рішення суду відповідач зобов`язаний повернути позивачу/позичальнику грошову суму в гривневому еквіваленті.

Здійснивши аналіз сфер застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу та статті 1048 Кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 625 та 1050 Кодексу унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору.

Конституційний Суд України зауважив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі.

Отже, нараховані позивачем 3% річних є відповідальністю за прострочення/невиконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів від суми позики, у розмірі: 152 714, 62 гривні, дані вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що позивач є кредитором за борговою розпискою, відповідач не належним чином виконав грошове зобов`язання. Через несвоєчасне та неналежне виконання зобов`язань за судовим рішенням, позивачем правомірно нараховані 3 проценти річних відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України та інфляційні витрати. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрат и понесені з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 256, 364, 266, 509, 526, 530, 554, 611, 612, 625-627, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 76-82, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та процентів від суми позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) - 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за борговою розпискою від 14.06.2016 року у сумі 24 666, 56 гривень, інфляційні витрати в сумі 35 876, 96 гривень, що загалом становить: 60 543, 52 гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі: 3048 гривень.

В решті позовних вимог залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12.06.2023 р.

Суддя: