Дата документу 19.12.2023
Справа № 334/1848/23
Провадження № 2-п/334/118/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Коломаренко К.А.

при секретарі судового засідання Цілінко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі заяву адвоката Соколової Наталі Іванівни, подану в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 334/1848/23 за позовом Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення шкоди,

за участі: прокурора Ткаченко А.А.; представника позивача Кіпи О.В. (в порядку самопредставництва)

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала справа № 334/1848/23 за позовом Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення шкоди.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.10.2023 року позов Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення шкоди задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради шкоду у розмірі 120 000,00 гривень (сто двадцять тисяч гривень); стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 гривень (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.).

20.11.2023 року від відповідача ОСОБА_1 , за підписом представника - адвоката Соколової Н.І., надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій відповідач просить скасувати та переглянути заочне рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.10.2023 року у справі №334/1848/23 за позовом Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення шкоди. В обґрунтування заяви зазначено, що про існування рішення у даній справі дізнався з офіційного сайту «Судова влада України». З рішенням категорично не згоден, оскільки обставини справи встановленні не у повному обсязі. Суд, до розгляду даного питання підійшов шаблонно, без дослідження обставин які кардинально можуть змінити доказову базу самої справи. В ухвалі суду відсутні будь-які твердження про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні вказаних кримінальних правопорушень. Дійсно в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебувало кримінальне провадження №000090 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 190, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 158 КК України. 05 травня 2022 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя винесено ухвалу про звільнення обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 190, 4.3 ст. 358, 4.4 ст.358 КК України, на підставі п.3 ч. 1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 2 ст.190, 4.3 ст. 358, 4.4 ст.358 КК України - закрито. Більш того, вказаною ухвалою суду встановлено, що в період часу з вересня по листопад 2016 року невстановлені в ході досудового розслідування особи, матеріали відносно яких, виділені в інше кримінальне провадження, запропонували ОСОБА_3 провести ремонтні роботи у приміщені квартири АДРЕСА_1 , на що останній дав згоду та приступив до їх виконання. У подальшому, невстановлені особи запропонували ОСОБА_1 оформити на себе право власності на вищезазначений об`єкт нерухомості. При цьому, за припущеннями органу досудового розслідування, метою оформлення на ОСОБА_1 права власності на квартиру було особисте незаконне збагачення, а саме заволодіння грошовими коштами від її реалізації. Насправді, у ОСОБА_1 не було на меті здійснення незаконного збагачення шляхом заволодіння грошовими коштами від реалізації квартири, оскільки його метою було отримання від осіб, які йому це запропонували, певної винагороди за його допомогу в оформленні та продажі квартири. Прийнявши вказану пропозицію та з метою досягнення кінцевої мети, ОСОБА_1 дійсно надав згоду на виконання зазначених дій, оскільки вважав ці дії цілком законними. Органом досудового розслідування помилково встановлено, що вступивши в злочинну змову із невстановленими в ході досудового розслідування особами та розподіливши попередньо ролі, ОСОБА_4 , згідно досягнутої домовленості, надав невстановленим особам оригінали своїх документів, а саме паспорт громадянина України та ідентифікаційний код, з метою їх використання для виготовлення підроблених правовстановлюючих документів про право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на його ім`я. У дійсності ОСОБА_1 не вступав із невстановленими особами в злочинну змову, а лише надав оригінали своїх документів, а саме паспорт громадянина України та ідентифікаційний код, з метою оформлення на своє ім`я правовстановлюючого документа, який на його думку повинен був йому виданий у відповідності до норм чинного законодавства. Твердження органу досудового розслідування про те, що при невстановлених слідством обставинах невстановлені особи, діючи за передньою змовою із ОСОБА_1 , виготовили підроблений офіційний документ, а саме свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , нібито виданого 19.01.2012 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району, згідно якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації є невірним, оскільки невстановлені слідством особи надали ОСОБА_1 вказане свідоцтво про право власності на житло, запевнивши в законності його одержання. Вважаючи свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане 19.01.2012 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району, ОСОБА_1 , не маючи на меті будь-якого злочинного умислу, прибув до приміщення Запорізької районної адміністрації Запорізької області, де надав державному реєстратору свідоцтво про право власності на вказаний об?єкт нерухомого майна для проведення державної реєстрації. Отримавши від ОСОБА_1 відповідну заяву та оригінали правовстановлюючих документів, в тому числі свідоцтво про право власності, державний реєстратор, перевіривши його дійсність, здійснила державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказаний об?єкт нерухомого майна шляхом внесення в базу даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних відомостей. Отже, кваліфікація органом досудового розслідування дій ОСОБА_1 за ч.3 ст.358 КК України, як підроблення офіційного документу, який видається установою і надає права, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою, вчинене за попередньою змовою групою осіб та 4 ст. 358 КК України, як використання завідомо підробленого документа, є незаконною та не доведеною доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, оскільки ОСОБА_1 не брав участі у підробленні свідоцтва про право власності. При цьому, надаючи державному реєстратору свідоцтво про право власності для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 був впевнений в його дійсності, оскільки особи, які його йому передали, запевнили його в законності його одержання. Крім того, документ був виготовлений на бланку суворої звітності з відповідної голограмою, яка захищає його від підроблення, а також підписаний та скріплений печаткою. Не маючи умислу на незаконне заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману, будучи впевненим у законності своїх дій, ОСОБА_1 , 30.11.2016 року отримав від державного реєстратора оригінали правовстановлюючих документів на зазначену квартиру після проведення державної реєстрації речових прав. Після цього, невстановлені в ході досудового розслідування особи, будучи обізнані в тому, що ОСОБА_1 отримав вказані документи від державного реєстратора, при невстановлених в ході слідства обставинах познайомились із ОСОБА_5 , яка погодилась придбати зазначений об`єкт нерухомого майна на запропонованих їй умовах. 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 , усвідомлюючи те, що він є законним власником вказаної вище квартири, а тому має право нею розпоряджатися, не маючи жодного злочинного умислу, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі під №723, згідно якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 . Під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 120000 грн. у якості вартості проданого майна. Отримавши грошові кошти, ОСОБА_1 передав їх невстановленим слідством особам, без будь-яких злочинних намірів, отримавши від них винагороду в розмірі 10 000 гривень. Таким чином, ОСОБА_1 не вчиняв будь яких дій, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинених за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому які можуть бути кваліфіковані ч.2 ст. 190 КК України. Додатки до позовної заяви Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення не містять будь-яких доказів на підтвердження його вини. Не містять вони і доказів того, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане 19.01.2012 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району, є підробленим, оскільки воно виготовлено на бланку суворої звітності з голографічним відтиском, містить підпис та печатку. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 19.01.2012 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району, є підробленим. Крім того, ОСОБА_1 не використовував кошти в сумі 120000 гривень для збагачення чи задоволення власних потреб, оскільки ці кошти отримали невстановлені слідством особи, а ОСОБА_1 одержав від них лише винагороду.

Прокурор Ткаченко А.А. та представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення поданої заяви про перегляд заочного рішення. Зазначили, що представник відповідача була присутня в декількох судових засіданнях у справі, що свідчить про обізнаність відповідача про наявність на розгляді в суді вказаної справі. Тобто, відповідач не був позбавлений приймати участь у розгляді справи особисто або забезпечити явку свого представника в судові засідання, проте цього не зробив. Просили відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Соколова Н.І. в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином та завчасно повідомленими про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Вайбер», повідомлення про вручення поштового відправлення та конверт, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 183, 187, 188).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, дослідивши матеріали справи, заяви про перегляд заочного рішення, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 березня 2023 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла вказана позовна заява Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення шкоди у розмірі 120 000 гривень та витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду від 14.03.2023 року відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору.

13.07.2023 року на електронну пошту суду надійшла заява представника відповідача адвоката Соколової Н.І. про ознайомлення з матеріалами справи. В той же день представник відповідача була ознайомлена з матеріалами справи, про що свідчить розписка на самій заяві (а.с.124-125).

17.07.2023 року на електронну пошту суду надійшла заява представника відповідача адвоката Соколової Н.І. про відкладення судового засідання, в якій зазначено, що ОСОБА_1 позов не визнає, відповідно до ЦПК України буде подано відзив на позовну заяву по вищевказаній справі (а.с.127).

02.08.2023 року представник відповідача адвокат Соколова Н.І. була присутня в судовому засіданні, зазначила, що ОСОБА_1 позов не визнає, просила долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву без доказів направлення сторонам з порушенням вимог ст. 191, ст. 178 ЦПК України. Судом повернуто відзив на позовну заяву та роз`яснено адвокату Соколовій Н.І. можливість подання відзиву разом з заявою про поновлення строку для надання відзиву та доказами направлення копії відзиву іншим учасникам справи. Судове засідання відкладено для надання представнику відповідача часу на належне оформлення та подання відзиву.

В наступні судові засідання відповідач та її представник не з`явилися, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце судових засідань, про що в матеріалах справи містяться довідки про доставку повідомлення у додаток «Вайбер», конверти, які повернулися на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказано адресою», розписка про отримання судової повістки та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.143, 146, 149, 153, 154). Жодних заяв/клопотань від відповідача або його представника не надходило.

З огляду на встановлені розумні строки розгляду, судом було розглянуто справу по суті пред`явлених позовних вимог, та, на підставі доказів, які містились в матеріалах справи, було ухвалено заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2023 року, яким позов Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення шкоди задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради шкоду у розмірі 120 000,00 гривень (сто двадцять тисяч гривень); стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 гривень (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.).

20.11.2023 року представником відповідача адвокатом Соколовою Н.І., в інтересах відповідача ОСОБА_1 , подано до суду заяву про перегляд заочного рішення у даній справі.

Перевіряючи обґрунтованість вимог заяви в частині скасування заочного рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема, обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це; посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої статті 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення.

Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З матеріалів справи вбачається, що судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача та його представника про розгляд справи.

Дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить до висновку, що обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є фактично непогодження сторони відповідача із винесеним рішенням по суті та є обґрунтуванням апеляційної скарги.

Так, у відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що відповідачем не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, судом вживались всі можливі заходи для належного повідомлення відповідача та його представника про розгляд справи, з метою дотримання розумних строків розгляду справи судом у справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог на підставі аналізу доказів, які знаходились в матеріалах справи.

На підтвердження поважності причин відсутності у судових засіданнях, відповідачем та його представником доказів не надано.

Зазначені відповідачем обставини в заяві не можуть бути підставою для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, достатніх та переконливих доказів безпідставності позовних вимог, до заяви долучено не було, та судом не встановлено.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що підставами скасування заочного рішення є, зокрема, наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позивача, а за відсутності зазначених обставин, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, а тому заява адвоката Соколової Наталі Іванівни, подана в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою та безпідставною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 статті 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву адвоката Соколової Наталі Іванівни, подану в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 334/1848/23 за позовом Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави, в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , про стягнення шкоди, - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку в 30-ти денний строк з дня проголошення ухвали про відмову з задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя: Коломаренко К. А.