Справа № 757/1674/23-ц
Провадження № 2/172/321/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2023 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Битяка І.Г.

за участю секретаря судового засідання Глушко О.М.

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої руйнуванням житла, -

В С Т А Н О В И В

До суду з вищевказаним позовом звернулася адвокат Ященко І.О., яка діяла в інтересах позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . В обґрунтування позовних вимог представник позивачів вказує, що позивачі є власниками квартири загальною площею 49,6 кв.м. житловою площею 25 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 20.10.2014 року та 01.02.2015 року вказана квартира булла двічі пошкоджена внаслідок артилерійських обстрілів під час проведення антитерористичної операції. В той же час позивачі продовжували проживати у цій квартирі, так як це було їх єдиним житлом. За даним фактом 10.07.2014 року було відкрите кримінальне провадження за ст. 258 КК України та внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000176. Відповідно до Акту обстеження житла від 27.11.2020 року будинок за вищевказаною адресою було визнано пошкодженим, непридатним для проживання, зафіксовані такі пошкодження: пошкоджені стіни, в одній кімнаті зруйнована підлога, відсутнє електропостачання, зруйноване одне вікно, інші вікна пошкоджені. Позивачі відповідно до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, затвердженого 18.12.2013 року № 947, звернулися до Сєвєродонецької військово-цивільної адміністрації Луганської області із заявою про виплату грошової допомоги, однак станом на теперішній час відповіді не отримали, пропозицій щодо евакуації або переселення в інше житло, допомоги щодо відновлення житла від органів місцевого самоврядування чи державних органів не надходило. Отже, незважаючи на запровадження механізму компенсації, позивачі позбавлені можливості отримати компенсацію в адміністративному порядку, але вважають, що у зв`язку з тим, що держава Україна не виконала свої позитивні обов`язки щодо гарантування права власності громадян України та права на житло, вона має відшкодувати матеріальні збитки, пов`язані з руйнуванням нерухомого майна. За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій та елементів квартири АДРЕСА_2 становить 273756,30 грн., тому позивачі просять стягнути з відповідача компенсацію шкоди за руйнування житла по 136878,00 грн. кожному.

Ухвалою від 13.07.2023 року провадження у справі відкрито і постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Представник позивачів ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. Крім того, представник відповідача ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено, що органом, який здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є Кабінет Міністрів України. Відповідно до ч.ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, зокрема, громадянам України, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Крім того, зазначає, що держава Україна створила спеціальний механізм для надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновані внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації. Вказане врегульовано постановою КМУ від 18.12.2013 року № 947 зі змінами. Окрім цього, на підтвердження заявлених вимог позивачі не надали доказів про відмову в наданні грошової компенсації, яка передбачена вказаним Порядком, а лише зазначили у позові, що зверталися із відповідними заявами до військово-цивільної адміністрації, однак не отримали відповіді. Також не зрозумілим є й та обставина, з якими саме вимогами звертаються позивачі до Держави України про відшкодування шкоди за зруйноване майно чи компенсацію за порушене право на мирне володіння майном.

Вислухавши представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочата антитерористична операція.

Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Золоте Луганської області.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 25.11.2020 року приватним нотаріусом Попаснянського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 807 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 25.11.2020 року.

Згідно з актами від 27.11.2020 року №№ 10, 11 було проведено комісійне обстеження квартири АДРЕСА_2 на предмет встановлення фактів пошкодження у результаті надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації. В ході обстеження виявлені такі пошкодження: пошкоджені стіни, в одній кімнаті зруйнована підлога, відсутнє електропостачання, зруйноване одне вікно, інші вікна пошкоджені. За висновком комісії житло непридатне для проживання.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі актів обстеження №№ 10, 11 від 27.11.2020 року визнані особами, постраждалими внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресію російської федерації 20.10.2014 та 01.02.2015 року їхньому житлу квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку судового експерта № 25 від 12.05.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи квартира АДРЕСА_2 пошкоджена. Дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій і елементів (об`єктів), розташованих за вищевказаною адресою: складає 273756,30 грн.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 8 ст. 86 та ч. 3 ст. 89 Кодексу цивільного захисту України Кабінет Міністрів України затвердив Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації № 947 від 18.12.2013 року (зі змінами в редакції постанови КМУ № 767 від 02.09.2020 року.

Пунктами 2-4 Порядку № 947 (зі змінами в редакції постанови КМУ № 767 від 02.09.2020 року) передбачено, що постраждалими визнаються громадяни України, іноземці та особи без громадянства, житлові будинки (квартири) (далі - житло) яких пошкоджено/зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації (далі - постраждалі). Грошова допомога надається постраждалим, житло яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків та які відмовилися від евакуації, відселення та залишилися на попередньому місці проживання та/або в межах відповідного населеного пункту. Грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України. Органи місцевого самоврядування, а в разі їх відсутності - військово-цивільні адміністрації населених пунктів проводять обстеження пошкодженого або зруйнованого житла, обліковують його, складають і затверджують списки постраждалих на відповідній території та видають довідки про визнання особи постраждалою внаслідок надзвичайної ситуації.

Згідно з пунктом 5 цього Порядку рішення про надання постраждалим грошової допомоги та її розмір приймає Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади. Рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації (далі - комісія), на підставі поданих органами місцевого самоврядування, а у разі їх відсутності - військово-цивільними адміністраціями населених пунктів сформованих та затверджених списків постраждалих на виплату грошової компенсації.

Однак, позивачі не надали суду жодного доказу на підтвердження факту звернення до Сєвєродонецької військово-цивільної адміністрації Луганської області із заявою про виплату грошової компенсації у зв`язку із руйнуванням житла внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, натомість вважають, що Держава Україна не виконала свої позитивні обов`язки щодо гарантування права власності громадян України та права на житло, тому саме відповідач повинен відшкодування матеріальні збитки, пов`язані з руйнуванням нерухомого майна.

Суд зазначає, що частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» № 638-IV від 20.03.2003 року передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за матеріальну шкоду, завдану позивачам внаслідок руйнування майна під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із руйнуванням майна позивача у період проведення АТО (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)).

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої особі у зв`язку із руйнуванням житла внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на майно у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це. Так, наприклад, особа може доводити, що держава порушила її негативний обов`язок тим, що неправомірно позбавила людину житла, чи порушила позитивний матеріальний обов`язок тим, що не розробила компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на житло, чи порушила позитивний процесуальний обов`язок тим, що не провела об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту неправомірного втручання у право на власність конкретної особи. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Суд розуміє, що втрата позивачами житла внаслідок обстрілу населеного пункту з боку незаконних збройних формувань є жахливим випадком. Проте ключова проблема справи - це те, чи має за відповідну матеріальну шкоду, завдану позивачам нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на мирне володіння майном така відповідальність має настати.

Не можна стверджувати, що достатньою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО (ООС), є завдання такої шкоди на території АТО (ООС) та внаслідок АТО (ООС). По-перше, жодних причинно-наслідкових зв`язків між проведенням силами Держави України АТО (ООС) та руйнуванням житла позивача суд не встановив. По-друге, на території проведення АТО (ООС) під час такої операції можуть мати місце порушення державою обов`язків з гарантування прав і свобод не тільки внаслідок АТО (ООС). Зрештою, порушувати права та свободи може не тільки держава, навіть на території, де вона проводить АТО (ООС).

Позивач стверджує, що вже з огляду на сам факт руйнування майна внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати матеріальну шкоду, яка полягає у руйнуванні житла, спричиненому цим випадком, незабезпеченням відповідачем права на мирне володіння та користування майном. Проте, як зазначено вище, згідно з положеннями Конвенції держава не несе відповідальності за кожне руйнування житла чи знищення іншого майна у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція у сенсі Конвенції.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIIIЗаяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на мирне володіння майном, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

2 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймаштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).

Встановлено, що територія, на якій знаходилося житло позивачів, на той час була територією, де здійснювалася АТО. Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби запобігти руйнуванню майна позивачів не зважаючи на вжиття усіх можливих заходів.

Позивачі у поданих до суду документах не вказували і не доводили, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для їх майна, зокрема про факт артилерійського обстрілу м. Золоте Луганської області.

Позивачі не обґрунтовували, що Держава Україна до того моменту, як було зруйноване житло, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для їх майна від артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань, розташованих на непідконтрольній уряду України території.

Також позивачі не доводили, що Держава Україна знала про можливість обстрілу незаконними збройними формуваннями м. Золоте Луганської області і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для майна позивачів.

Отже, позивачі не обґрунтували порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном.

Як самого лише факту руйнування майна у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди було зруйновано житло цивільного населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей.

Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном та запобігання нелегітимному позбавленню власності за статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування матеріальної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Отже, враховуючи, що територія, на якій було знищене майно позивача, була на той час територією, що розташована в зоні проведення АТО, і позивачі не довели належними та допустимими доказами, що відповідачеві було, чи мало бути відомо про загрози для їх житла, зокрема про факт артилерійського обстрілу м. Золоте Луганської області, відповідач міг вжити, але не вжив заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для майна позивачів, тому у задоволенні позовних вимог позивачів повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої руйнуванням житла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 21.12.2023 року.

Суддя І.Г. Битяк