Постанова

Іменем України

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 760/19925/19

провадження № 61-2994св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у м. Києві (правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області), Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві (правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області), Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним та скасування рішення про реєстрацію земельної ділянки, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Цирулевської Марини Володимирівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року у складі судді Кушнір С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

визнати недійсним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у м. Києві (далі - ГУ Держгеокадастру у м. Києві) про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139, що фактично співпадає із земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , а також скасувати внесення до Державного земельного кадастру відомостей про цю земельну ділянку;

визнати протиправними дії державних реєстраторів ГУ Держгеокадастру у м. Києві про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139, що фактично співпадає з земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ;

зобов`язати державних реєстраторів утриматися від вчинення дій, пов`язаних з реєстрацією будь-яких прав на земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , окрім реєстрації прав ОСОБА_1 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити процедури набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :72:504:0139, що фактично співпадає з земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ;

поновити право ОСОБА_1 на державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ГУ Держгеокадастру у м. Києві здійснити державну реєстрацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Київської міської ради від 10 лютого 2017 року № 935/1939 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , після чого вона уклала договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою на її земельну ділянку був погоджений 20 лютого 2019 року, зауважень не було.

При проходженні процедури внесення даних до Державного земельного кадастру вона отримала рішення від 04 березня 2019 року № РВ 019 про відмову у внесенні відомостей, оскільки є збіг площ земельної ділянки позивачки та земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139.

У подальшому вона дізналась, що 24 квітня 2018 року на підставі мовчазної згоди ОСОБА_2 розробив проект землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139.

На думку позивачки, ОСОБА_2 , не отримавши згоди Київської міської ради почав розробляти технічну документацію із землеустрою. Водночас для отримання права на розроблення технічної документації на спірну земельну ділянку повинно бути скасовано перший дозвіл (рішення) або мала бути добровільна відмова від розроблення технічної документації першим заявником. Оскільки ні того, ні іншого не було, тому її дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є дійсним.

Крім того, на момент подання позовної заяви на офіційному сайті Київської міської ради не було інформації про те, що ОСОБА_2 надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Оскільки рішення Київської міської ради про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою немає, то не було підстави для розроблення такої документації та реєстрації цієї земельної ділянки. У зв`язку з цим просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Солом`янський районний суд м. Києва рішенням від 07 лютого 2022 року позов задовольнив частково. Визнав незаконною та скасував державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139, площею 0,0940, за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_2 від 20 лютого 2019 року ЗВ-019, здійснену державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві 04 березня 2019 року. В іншій частині позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними, оскільки ГУ Держгеокадастру у м. Києві, порушивши принцип справедливості, розумності і добросовісності, надало перевагу у відведенні земельної ділянки ОСОБА_2 , а позивачці відмовило у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме перетин ділянок з ділянкою :72:504:0139, площа збігається на 99,5265 %; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати іншої земельної ділянки або її частини.

Враховуючи, що вирішення питань врегулювання земельних відносин відповідно до закону належить до виключних повноважень сільських, селищних, міських рад, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку та зобов`язання ГУ Дердгеокадастру у м. Києві здійснити державну реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у м. Києві залишив без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Цирулевська М. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в частині позовних вимог про визнання недійсною та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0940, з кадастровим номером :72:504:0139, за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_2 від 20 лютого 2019 року ЗВ-019, здійсненої державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві 04 березня 2019 року; про зобов`язання державних реєстраторів утриматися від вчинення дій, пов`язаних з реєстрацією будь-яких прав на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , окрім реєстрації прав ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; про припинення процедури набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :72:504:0139, що фактично співпадає з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ; про поновлення права ОСОБА_1 на державну реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ГУ Держгеокадастру у м. Києві здійснити державну реєстрацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , та закрити провадження у справі щодо вказаних позовних вимог; або скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16 та постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 640/10412/21, від 01 листопада 2022 року у справі № 380/9209/20, від 06 травня 2020 року у справі № 707/234/19, від 01 червня 2022 року у справі № 640/25083/19, від 18 жовтня 2022 року у справі № 380/9846/21, від 07 липня 2021 року у справі № 308/1599/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20, від 08 листопада 2021 року у справі № 712/8720/20, від 10 січня 2023 року у справі № 607/19806/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 450/2478/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17, від 04 серпня 2021 у справі № 450/3693/18, від 08 листопада 2022 року у справі № 402/979/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 675/1549/19, від 04 травня 2022 року у справі № 817/154/18.

Касаційна скарга мотивована неврахування судами того, що заявлений у цій справі спір виник у площині публічно-правових відносин щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень, вчинених під час реалізації ним публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства (у сфері земельних відносин). Цей спір не стосується захисту цивільних (майнових) прав ОСОБА_1 , зокрема, права власності або користування земельною ділянкою, стосовно якої здійснено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі, оскільки реалізація ГУ Держгеокадастру в м. Києві своїх повноважень щодо реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не зумовила зміни права власності на цю ділянку, не спричинила переходу такого права до будь-яких осіб або виникнення на них речового права, зокрема, права власності.

Суди попередніх інстанцій встановили, що саме ОСОБА_2 раніше ніж ОСОБА_1 замовив розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, раніше отримав від розробника такий проект, раніше його погодив і раніше ніж ОСОБА_1 подав заяву до ГУ Держгеокадастру в м. Києві про реєстрацію земельної ділянки, і саме на підставі такої заяви було сформовано та зареєстровано в Державному земельному кадастрі земельну ділянку. Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що наказом ГУ Держгеокадастру у м. Києві було порушено принципи земельного законодавства та позбавлено позивача можливості реалізувати своє право на безоплатне одержання у власність спірної земельної ділянки, яку позивач очікувала одержати у власність, першою звернувшись з відповідним клопотанням та першою отримавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність, оскільки рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі набуття права власності на земельну ділянку чи користування нею, а першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди. У спірному випадку - ОСОБА_2 .

У квітні 2023 року Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

11 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Київської міської ради від 10 лютого 2017 року № 935/1939 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 (клопотання від 07 вересня 2016 року № К-28136) на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,09 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади м. Києва) у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно з планом-схемою (додаток до рішення) (К-28136).

На підставі договору від 08 червня 2018 року № 29-2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «МК ПРОЕКТ» (далі - ТОВ «МК ПРОЕКТ») розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Висновком експерта державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області Трохановською О. А. від 20 лютого 2019 року № 1904/82-19 та висновком Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12 лютого 2019 року № 1944/0/012/09-19 погоджено вказаний проект землеустрою.

20 березня 2018 року ОСОБА_2 подав до Київської міської ради клопотання № К-33715 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність, орієнтовною площею 0,1 га.

23 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 на праві використання мовчазної згоди, у зв`язку з тим що Київська міська рада у місячний термін не прийняла відповідне рішення.

24 квітня 2018 року ОСОБА_2 листом повідомив Київську міську раду, що він замовив роботи на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки.

Висновками експерта державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Чистяк С. С. від 26 вересня 2018 року № 10974/82-18 та Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 26 вересня 2018 року № 8976/0/012/09-18 було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 , розробленого ФОП ОСОБА_4

19 лютого 2019 року (зареєстрована 20 лютого 2019 року за № ЗВ-019) ОСОБА_2 подав до ГУ Держгеокадастру у м. Києві заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0940 га, за адресою: АДРЕСА_3 .

22 лютого 2019 року (зареєстрована 22 лютого 2019 року за № ЗВ-019) ОСОБА_1 подала до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,086 га за адресою: АДРЕСА_1 .

04 березня 2019 року державний кадастровий реєстратор ГУ Держгеокадастру у м. Києві на підставі заяви ОСОБА_2 здійснив у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0940 га, кадастровий номер :72:504:0139, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вид використання - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Цільове призначення - 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

04 березня 2019 року рішенням державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у м. Києві № РВ-019 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру за заявою ОСОБА_1 про земельну ділянку, з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин ділянок з ділянкою :72:504:0139, площа співпадає на 99,5265 %; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 07 березня 2019 року № ЗФО-3124 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підготував проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » (справа А-25210), який 12 серпня 2019 року передано на розгляд до Київської міської ради.

Київська міська рада не приймала рішення про передання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Щодо юрисдикції

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Отже, сама по собі участь суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За визначенням, наведеним у Законі України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 вказаного Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Спір у цій справі виник між фізичними особами щодо безоплатного отримання у власність земельної ділянки. Разом з тим позивачці міська рада надала дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а відповідач розробив такий проект на підставі мовчазної згоди ради, яка не розглянула його заяву у встановлений законом строк. Після розроблення технічної документації із землеустрою ГУ Держгеокадастру у м. Києві в один і той самий день здійснило державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за відповідачем, а позивачці відмовило через накладення земельних ділянок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка, зокрема, зазначила, що ОСОБА_2 не надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а тому не було підстави для розроблення такої документації та реєстрації цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Оскаржуючи відповідні дії відповідачів, позивачка вважає безпідставним позбавлення її права на набуття у власність земельної ділянки.

Таким чином, у цій справі спір фактично стосується не оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з реалізацією його компетенції у сфері управління, а доведенням права на набуття у власність земельної ділянки.

Оскільки позивачка, звертаючись з цим позовом до суду, просила захистити своє майнове право (інтерес) на набуття у власність земельної ділянки, то такий спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Водночас у спірних правовідносинах державний кадастровий реєстратор ГУ Держгеокадастру у м. Києві, приймаючи рішення від 04 березня 2019 року про державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :72:504:0139 не здійснював публічно-владних управлінських функцій щодо позивачки, оскільки не вона була заявником цих реєстраційних дій, і оскаржувані дії вчинялись не за її заявою.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, позивачка просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку, тобто позов стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивачки.

Щодо вирішення позову по суті заявлених вимог

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок зі земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розроблення проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, (провадження № 14-301цс18), від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що «у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи. неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції».

Отже, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у разі формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод.

У цій справі суди встановили, що рішенням Київської міської ради від 10 лютого 2017 року № 935/1939 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

20 березня 2018 року ОСОБА_2 подав до Київської міської ради клопотання № К-33715 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 листом повідомив Київську міську раду, що він замовив роботи з розроблення документації із землеустрою.

04 березня 2019 року державний кадастровий реєстратор ГУ Держгеокадастру у м. Києві на підставі заяви ОСОБА_2 у Державному земельному кадастрі здійснив державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0940 га, кадастровий номер :72:504:0139.

Рішенням державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 04 березня 2019 року РВ-019 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру за заявою ОСОБА_1 про земельну ділянку, з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин ділянок з ділянкою :72:504:0139 площа співпадає на 99,5265 %; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати іншої земельної ділянки або її частини.

Процедура державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі визначена Законом України «Про державний земельний кадастр» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої - третьої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою:

особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності);

замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву).

Аналогічна норма була закріплена в пункті 109 Порядку в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, державна реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі могла бути здійснена, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою.

У цій справі такою особою є позивачка, оскільки, як встановили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_2 розробив технічну документацію із землеустрою на підставі мовчазної згоди міської ради, при цьому рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою йому не надавалося.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову, з посиланням на те, що право заінтересованої особи замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання відповідного дозволу можливе за відсутності осіб, яким надано офіційний письмовий дозвіл на розроблення проекту землеустрою на цю саме земельну ділянку, оскільки у такому випадку законодавство, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі за заявою такої особи.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Цирулевської Марини Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в задоволеній частині вимог позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов