Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 554/5261/21-ц

провадження № 61-1641св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Перша полтавська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави, у складі судді Материнко М. О., від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В., від 05 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Першої полтавської державної нотаріальної контори (далі - Нотаріальна контора) про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є спадкоємцем за законом після свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина у вигляді квартири

АДРЕСА_1 .

На своє звернення до Нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину, яка вмотивована відсутністю у нотаріуса повноважень на визначення частки померлого у спільній сумісній власності, що свідчить про неможливість встановити склад спадкового майна.

З огляду на те, що постанова нотаріуса порушує її права, унеможливлює належним чином оформлення спадщини у вигляді квартири, яку вона як спадкоємиця прийняла та вчинила всі необхідні дії для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вирішила звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати відмову нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язати відповідача видати їй як спадкоємиці першої черги за законом свідоцтво про право на спадщину на частку в розмірі 25% квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлому ОСОБА_2 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 05 жовтня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є обґрунтованою, зважаючи, на те що спадкове майно перебувало в спільній сумісній власності подружжя, дружина померлого чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за життя не зверталася із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку після померлого чоловіка ОСОБА_2 , що фактично унеможливило встановлення нотаріусом складу спадкового майна ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

30 січня 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У квітні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19,

від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18, від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18,

від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що нотаріус наділений правом встановлювати частки у праві на спадщину, оскільки в судовому порядку встановити частки у спільному майні подружжя, яке померло, неможливо, що свідчить про відсутність в неї іншого способу захистити свої спадкові права.

Звертає увагу на те, що право на отримання свідоцтва про право на спадщину належить кожному спадкодавцеві окремо і не залежить від будь-яких дій, у тому числі процесуального характеру, інших спадкоємців.

Наголошує, що спірна квартира перебувала у спільній власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , частки яких є рівними.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , дочкою якого є ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 , за заявою його дружини ОСОБА_4 про прийняття спадщини, 03 квітня 2018 року в Нотаріальній конторі було заведено спадкову справу, в якій наявна також заява ОСОБА_1

від 22 травня 2018 року про прийняття спадщини.

05 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримала постанову Нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, у зв`язку із неможливістю встановити склад спадкового майна.

У постанові нотаріус зокрема зазначив, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 надано договір купівлі-продажу від 20 липня 1992 року на ім`я ОСОБА_4 . Однак ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя і таке свідоцтво нотаріусом не видавалось.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

За змістом статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідності до пункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно пункту 4.22 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» уразі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

У розглядуваній справі ОСОБА_1 відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок неможливості встановити склад спадкового майна.

Вважаючи вказану постанову неправомірною та такою, що обмежує можливість оформлення спадкових прав, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачвказав, що у зв`язку зі смертю обох із подружжя, нотаріус позбавлений можливості виконати вимоги закону щодо визначення частки в спільному майні подружжя на спірну квартиру, а позивачем не надано документів щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно на ім`я обох із подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками лише частково.

Судами встановлено, що спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_4 , яка померла, а свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя не видавалось.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом

статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності (померлої особи), що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

За встановлених у розглядуваній справі обставин, оскарження ОСОБА_1 постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не призведе до поновлення права позивача, яке вона вважає порушеним, з огляду на те, що право власності на спірне майно за спадкодавцем ( ОСОБА_2 ) не зареєстроване, а інший із подружжя ( ОСОБА_4 ), на ім`я якої придбана спірна квартира, померла.

При цьому суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вчинення такий дій належить до безпосередньої компетенції нотаріуса, а не суду.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , але допустили помилку при мотивуванні своїх рішень.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

У справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності (усунення від права на спадкування, неприйняття спадщини, відмови від прийняття спадщини) належним відповідачем є орган місцевого самоврядування, який представляє територіальну громаду, що може претендувати на відумерлу спадщину у випадках передбачених статтею 1277 ЦК України.

Висновки Верховного Суду у постановах від 29 січня 2021 року у справі

№ 161/14048/19, від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19,

від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18, від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, на які посилався заявник у касаційній скарзі, не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

За змістом статті 412 ЦПК України суд змінює судове рішення повністю або частково, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

За таких обставин, рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 05 жовтня 2022 року необхідно змінити, шляхом зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови Верховного Суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович