ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8474/23 Справа № 243/997/23 Суддя у 1-й інстанції - Дюміна Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області, Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2023 року, ухваленого суддею Дюміною Н.О. у м.Слов`янськ Донецької області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про визнання дій неправомірними та зобов`язання виплатити недоотриману пенсію.

В обґрунтування позову зазначила, що її мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті залишилася недоотримана пенсія.

З 01.03.2016 виплата пенсії її матері була припинена з невідомих причин, але за її заявою з 01.05.2019 виплату пенсії було поновлено.

28.02.2020 вона звернулась до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлого члена сім`ї, відповідачем було виплачено 43 122,51 грн., тим самим визнано її право власності на недоотриману її матір`ю пенсію.

Відповідач на її запит щодо періоду виплаченої недоотриманої пенсії повідомив з посиланням на ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Тобто, відповідачем було виплачено недоотриману пенсію за трирічний термін до моменту звернення - з 28.02.2017 по 02.02.2020.

Відомості про розмір недоотриманої пенсії померлого члена сім`ї за період з 01.08.2014 по 02.02.2020 їй відповідач не надав.

Таким чином відповідач не виплатив недоотриману пенсію померлого члена сім`ї за весь період виниклої заборгованості.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, посилаючись на положення ст.ст.328, 1216, 1218, 1227 ЦК України та ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зазначаючи, що законодавством не визначено строк протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів, та зауважуючи, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Посилаючись на порушення свої прав, позивач просила суд зобов`язати відповідача виплатити їй залишок недоотриманої пенсії померлого члена сім`ї за період з 01.03.2016 по 28.02.2017, що була нарахована та належала ОСОБА_2 , але не була отримана нею за життя.

Рішенням Слов`янського міськрайонного судлу Донецької області від 04 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задоволені.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 залишку недоотриманої пенсії померлого члена сім`ї ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 до 01.04.2017.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 залишок недоотриманої пенсії померлого члена сім`ї - ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 до 01.04.2017 у сумі 16147 (шістнадцять тисяч сто сорок сім) гривень 18 копійок.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073 грн. 60коп.

Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права на підставі одностороннього та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що спір у даній справі повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 залишку недоотриманої пенсії померлої матері ОСОБА_2 та зобов`язати Головне управління виплатити позивачу залишок недоотриманої пенсії померлої матері за період з 01.03.2016 по 01.04.2017 в розмірі 16 147,18 грн., які належать до юрисдикції адміністративного судочинства.

Відповідач вважає, що у даній справі місцевий загальний суд не вправі надавати правовому оцінку правомірності дій юридичної особи публічного права, оскільки це виходить за межі його компетенції та не належить до цивільної юрисдикції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження у справі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28.02.2020, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Донецьку у віці 77 років.

Відповідно до відомостей ГУ ПФУ в Донецькій області, наданих на запит позивача, на звернення щодо виплати недоотриманої пенсії за померлого члена сім`ї від 28.02.2020 проведено нарахування та виплату недоотриманої пенсії у сумі 43 122,51 грн. за період з 27.02.2017 по 30.04.2019 з урахуванням ст.46 Закону України №1058.

Інформацію про розмір заборгованості з невиплачених за життя коштів за період з 01.08.2014 по 02.02.2020 не надано у зв`язку з не підтвердженням родинних відносин з помелим пенсіонером.

За відомостями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31.05.1972, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За відомостями АСОПД/КОМТЕХ, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів, за період з травня по грудень 2014 заборгованість по виплаті пенсії відсутня (пенсія за серпень не була виплачена у серпні, але у вересні було виплачено пенсію за 2 місяці).

За відомостями ППВП ОСОБА_2 з 31.12.2003 отримувала пенсію за віком, розмір призначеної пенсії станом на дату останнього нарахування становив (01.03.2020) 2088,73 грн. За життя пенсія їй виплачувалась по березень 2016, потім виплати були припинені та поновлені з травня 2019 по місяць смерті. У березні 2020 було виплачено недоотриману пенсію у сумі 43 122,51 грн. на підставі разового доручення. Розмір призначеної та виплаченої пенсії у березні 2016 становить 511,03 грн., за період з 01.04.2016 по 01.02.2017 розмір призначеної та виплаченої пенсії не зазначений.

На ухвалу суду про продовження строку для виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем повідомлено, що в ППВП некоректно відображені нараховані та виплачені суми пенсії, тому відповідач надає детальний розрахунок.

Як вбачається з розрахунку нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.08.2014 по 28.02.2020, наданого відповідачем на виконання ухвали суду, з 01.08.2014 по лютий 2016 пенсія була виплачена у повному обсязі, у березні 2016 було нараховано 1278,32 грн., з яких 511,03 грн. виплачено як недоотримана пенсія, 767,29 грн. - розмір заборгованості. За період з 01.04.2016 до 01.02.2017 пенсія нараховувалась, але не була виплачена ані за життя пенсіонера, ані як недоотримана пенсія члену сім`ї померлого пенсіонера, розмір заборгованості з пенсійних виплат за цей період становить 13 521,2 грн. У лютому 2017 розмір нарахованої пенсії становить 1451,32 грн., з яких 103,66 грн. виплачено як недоотримана пенсія, 1347,66 грн. - розмір заборгованості. У березні 2017 розмір нарахованої пенсії становить 1451,32 грн., з яких 940,29 грн. виплачено як недоотримана пенсія, 511,03 грн. - розмір заборгованості. Разом за вказаний період пенсіонеру було нараховано пенсію в сумі 102 009,01 грн., з яких виплачено за життя 42 739,32 грн., виплачено як недоотримана пенсія 43 122,51 грн., залишок заборгованості становить 16 147,18 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що за життя мати позивача недоотримала пенсію, право власності на яку перейшло до її члена сім`ї - позивача, відповідачем не виплачено суму недоотриманої пенсії в повному обсязі, позивач як член сім`ї набула право на отримання невиплаченої пенсії. При цьому, позивач має право на отримання всієї нарахованої та невиплаченої за життя пенсії померлого члена сім`ї, без обмеження будь-яким часом, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, у рішенні суд зазначив, що позивачем на підставі відомостей відповідача щодо періоду виплаченої пенсії було визначено за змістом позовних вимог період невиплаченої пенсії з 01.03.2016 по 28.02.2017, однак під час судового розгляду справи на підставі витребуваних судом доказів відповідачем було визнано некоректність відображення відомостей у ППВП та надані відомості про невиплату сум пенсії члену сім`ї померлого пенсіонера за період з 01.04.2016 по 01.02.2017, та часткову виплату цих сум за березень 2016, 2017 та лютий 2017. За наведених обставин виплата невиплаченої недоотриманої пенсії члену сім`ї померлого пенсіонера за період з 01.03.2016 до 01.04.2017 не буде виходом за межі позовних вимог і одночасно здатне ефективно захистити порушене право позивача.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У позові ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати їй залишку недоотриманої пенсії померлої матері ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 по 28.02.2017 та зобов`язати відповідача виплатити залишок недоотриманої пенсії померлої матері за вказаний вище період.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (стаття 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду України.

Кошти Пенсійного фонду України відповідно до статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду України; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійному фонду України. Управління Пенсійного фонду України підпорядковуються Пенсійному фонду України та безпосередньо відповідним головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Пенсійного фонду України), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Пенсійного фонду України.

Основними завданнями управління Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 згаданого Положення управління Пенсійного фонду України відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

ОСОБА_1 заявила вимоги, які є по суті вимогами про стягнення ненарахованої й невиплаченої суми пенсії її матері ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2017 року на які вона має право в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Відповідачем за цими вимогами є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто орган, уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії матері позивача ОСОБА_2 .

Ураховуючи те, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу не нарахування та не виплати пенсії померлій матері позивача ОСОБА_2 у період з 01.03.2016 до 01.04.2017, отже спір у даній справі є публічно-правовим спором останній не може вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Спір стосовно не нарахованої та недоотриманої суми пенсії померлого спадкодавця є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства (стаття 19 КАС України).

Висновки про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку адміністративного судочинства викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі №750/1668/17 (провадження №14-599цс18), від 03 липня 2019 року в справі №750/1591/18-ц (провадження №14-261цс19), 04 березня 2020 року в справі №757/63985/16 (провадження №14-556цс19) та постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 757/61718/17-ц (провадження №61-15930св19), від 12 грудня 2019 року в справі №263/10219/19 (провадження №61-18591св19), від 23 вересня 2020 року в справі № 638/16516/17 (провадження № 61-22698св19).

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 -22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції помилково розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 за правилами цивільного судочинства, оскільки зазначений спір належить до адміністративної юрисдикції у межах справи про оскарження рішення (дій/бездіяльності) Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, у зв`язку із чим провадження у справі потрібно закрити.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі №750/3192/14 (провадження №14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-IX), пов`язані не лише з розглядом апеляційних та касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон №460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення апеляційного та касаційного розгляду.

Так, згідно з пунктом 8 Закону №460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».

Отже, закінчивши апеляційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд апеляційної інстанції має роз`яснити позивачу про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства».

Оскільки колегія суддів вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то суд апеляційної інстанції, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України (у редакції Закону №460-IX) роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови вона може звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 256, 377, 381, 382, 384 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити недоотриману пенсію закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: