Номер провадження: 22-ц/813/2550/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні, зі стягненням компенсації вартості часток, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 08 грудня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні, зі стягненням компенсації вартості часток (т. 1 а.с. 1-8, т. 2 а.с. 4-11).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що за результатами розподілу спадкового майна ОСОБА_4 (померлого сина позивачки та чоловіка відповідачки) у спільній частковій власності сторін по справі опинились п`ять об`єктів нерухомості. Оскільки все спадкове майно було успадковане позивачем та відповідачами частками, із причин існування взаємо неприязних стосунків між позивачкою та відповідачкою, в силу віку позивачки та її небажання психологічно травмувати свого неповнолітнього онука, ОСОБА_1 фактично позбавлена можливості користуватися цим майном.

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у кв. АДРЕСА_1 , ця квартира знаходиться на її утриманні, відповідачі в утриманні квартири участі не приймають. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса по справі №522/10591/14 від 18.08.2014 року, залишеним в силі вищими інстанціями, було задоволено позов ОСОБА_1 та усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . У ході виконання вищевказаного рішення у грудні 2017 року ОСОБА_1 було надано доступ до вищевказаних квартир, але проживання на той час у однокімнатній кв. АДРЕСА_2 відповідачки з онуком, позивачки та із стороннім чоловіком унеможливило користування ОСОБА_1 належними їй на праві власності майном.

Також ОСОБА_1 посилалась на те, що станом на 2018 рік у кв. АДРЕСА_3 проживали орендарі, яких заселила у квартиру ОСОБА_2 , що також унеможливлювало користування позивачкою належною їй на праві власності часткою квартири. Станом на день подачі позову у кв. АДРЕСА_3 проживали відповідачі, хто проживав у кв. АДРЕСА_2 ОСОБА_1 невідомо, оскільки відповідачка перешкоджає позивачці у користуванні власністю, рішення суду про вселення досі не виконано.

Аналогічна ситуація виникла і з садовим будинком АДРЕСА_4 та земельною ділянкою площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, які також перебувають у спільній частковій власності позивачки та відповідачів, що само по собі, по причині неприязних стосунків між сторонами та у силу віку позивачки, унеможливлює користування останньою цими об`єктами.

Також ОСОБА_1 посилалась на те, що на розгляді різних судів різних інстанцій майже вісім років перебуває численна кількість справ щодо захисту права власності за участю сторін по цій справі, але у силу того, що предмет позову по тих справах не охоплює всі об`єкти нерухомості, чи стосується лише користування майном, вирішити спір між сторонами було неможливо. Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом, та вважала, що вирішення спору у порядку ст. 364, ст. 365 ЦК України із визнанням права власності ОСОБА_1 на одну з квартир в цілому, та як наслідок - скасування її права власності на частки у іншому майні та визнання права власності на інші чотири об`єкта нерухомості за відповідачами в цілому - є єдиним можливим способом вирішення багаторічного спору між сторонами.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд: припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., припинити право власності малолітнього ОСОБА_3 на 1/4 частину кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., визнавши право власності на кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м. за ОСОБА_5 в цілому; у рахунок компенсації, належної до виплати відповідачам, припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; 1/12 та 1/3 частки кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м; 1/8 частину садового будинку АДРЕСА_5 частину земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, визнавши в цілому право власності на кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.; садовий будинок АДРЕСА_4 ; земельну ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, - за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/2 частці кожному відповідачу); у рахунок компенсації, належної до виплати позивачці за припинення її права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_5 частку земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів за мінусом вартості квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м., - стягнути з відповідачів 28948,30 доларів США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 173-182).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 189-197).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: дійсно неможливим є виділ в натурі належної позивачу частки майна, враховуючи розташування квартир у багатоповерхівках, та враховуючи неможливість поділу земельної ділянки по причині порушення принципу неподільності долі землі та будинку, що на ній розташований; майном, частки у якому просить припинити ОСОБА_1 , остання не користується; позивачці не сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України; відповідачі спроможні сплатити ОСОБА_1 компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно і це не становитиме для них надмірний тягар, оскільки у власність відповідачів перейде не тільки 4 з 5 спірних об`єктів нерухомості, а ще й окрім них у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають дві квартири.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Зауліної О.Г., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син позивачки, чоловік відповідачки та батько неповнолітнього відповідача).

ОСОБА_2 26.10.2011 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 28/2011 щодо майна померлого.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 за законом є: дружина померлого - ОСОБА_2 (відповідачка по справі), мати померлого - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивачка по справі), неповнолітній син померлого - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (в інтересах якого виступає відповідачка по справі) та батько померлого - ОСОБА_6 , який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .

Неповнолітній ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.11.2011 року (а.с.23, т.2).

До складу спадщини увійшло наступне нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_2 , заг.пл.58,7 кв.м, житл.- 17,1 кв.м;

- квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житл. - 80,4 кв.м;

- квартира АДРЕСА_1 , заг.пл.62,3 кв.м;

- садовий будинок АДРЕСА_4 ; земельна ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.

Крім того, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.03.2018 року на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.

З даних Державного реєстру речових прав вбачається, що окрім іншого нерухомого майна, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м, житловою - 17,1 кв.м;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м;

- 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.

З даних Державного реєстру речових прав вбачається, що за неповнолітнім ОСОБА_3 зареєстровано право власності на:

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м, житловою - 17,1 кв.м;

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.

Неповнолітньому ОСОБА_3 також, на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України (роз`яснення відповідно до Постанови ВС №646/6702/15-ц від 12.09.2018), належать:

- 1/12 частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м;

- 1/8 частина садового будинку

АДРЕСА_5 земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 13.03.2015 року (справа №521/19377/13-ц), залишеним в силі, було стягнуто на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/8 частки автомобіля та визнано право власності ОСОБА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 на:

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м;

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м;

- 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м;

- 1/8 частину садового будинку АДРЕСА_4 ;

- 1/4 частину земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва

Крім того, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкомом Одеської міської ради від 15.09.1993 року, ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами існує тривалий спір із приводу користування успадкованим нерухомим майном.

Так, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа № 522/10591/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також виступала в якості третьої особи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , про вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні майном, зокрема квартирами: АДРЕСА_3 та № АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року, позов було задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні спадковим майном - квартирами: АДРЕСА_3 та № АДРЕСА_2 (а.с.47-49, т.1).

Вказані судові рішення були залишені без змін згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 року.

Крім того, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 зверталась до Приморського районного суду м. Одеса з позовом про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., припинення право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м. за умови попереднього внесення вартості частки цих квартир на депозитний рахунок суду до моменту постановлення рішення у справі та визнання права власності ОСОБА_3 на 1/2 на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 06.12.2017 року у справі №522/8439/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06.10.2022 року та постановою Верховного Суду від 16.03.2023 року, позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 було залишено без задоволення з причин не внесення стороною позивача на депозитний рахунок суду суму компенсації (а.с.112-115, т.2).

Про неможливість спільного володіння і користування майном з причин наявності несприятливих стосунків між сторонами зазначала як позивачка у даному позові, так і відповідачка у позовній заяві у справі №522/8439/16, у якій ОСОБА_2 , звертаючись до суду у інтересах ОСОБА_3 , просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , саме з підстав пункт 3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, посилаючись на висновок №2231 судово-психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи №521/13098/14ц від 17.07.2015 року (а.с.139-141, т.1). Зокрема, позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що на теперішній час сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки існує повна психологічна несумісність відповідача та матері позивача при будь-яких можливих контактах. Таким чином, спільне користування нерухомим майном позивача та відповідача не є можливим. Зазначала, що ОСОБА_1 спірним майном не користується.

На підставі викладеного судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається наявність довготривалого конфлікту з приводу спільного користування володіння та користування спірним майном, у зв`язку із чим суд не прийняв до уваги посилання представника відповідачки про те, що стороною позивача не надано доказів щодо перешкод у користуванні спірним майном.

Висновком судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №040/2020 від 06.08.2020 року встановлено, що середньоринкова вартість об`єктів спірного нерухомого майна наступна: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою 17,1 кв.м. - 56763,00 доларів США; квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житловою 80,4 кв.м. - 120599,00 доларів США; садовий будинок АДРЕСА_6 ; земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва - 5400.00; квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.- 31212,00 доларів США (а.с.228-261, т.1).

Правовідносини, що виникли у цій справі, стосуються припинення права власності на частку у спільному майні.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток із мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 року у справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 року у справі № 629/511/17.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме: справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Отже, підставою для припинення права відповідача на частку у спільному майні за позовом позивачки як іншого співвласника відповідно до п.1 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено встановлення не тільки незначного розміру частки, а і неможливості виділення такої частки в натурі.

Згідно з частиною 2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, виходячи з наведених норм ЦК України, заявляючи позов про припинення права на частку в спільному майні, обов`язковою умовою є внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що не було зроблено ОСОБА_1 , яка не внесла на депозитний рахунок суду дійсну вартість частки відповідачів у спільному майні, право на яку вона просила припинити,

Крім того, у даній справі, для припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 та на 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , неповнолітнього ОСОБА_3 на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , 1/4 частку квартири АДРЕСА_7 частку садового будинку АДРЕСА_5 частку земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, - суду необхідно було встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників - ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , який є інвалідом.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що спірне майно: садовий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка пл.0.120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області не є неподільним, а також щодо неможливості виділу в натурі відповідачами спірного майна.

Колегія суддів зауважує, що саме лише посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на неподільність вказаного нерухомого майна є лише припущенням, на підтвердження якого апелянтом не надано жодного належного доказу.

Клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення можливості поділу між сторонами спірного майна ОСОБА_1 у судах першої та апеляційної інстанцій не заявлялось.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що частки у спірному майні, належні сторонам у справі, не можуть вважатись незначними за розміром.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач просила стягнути, в рахунок визнання права власності своїх часток за відповідачами, грошову компенсацію, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у свою чергу, не згодні її виплачувати.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачі спроможні сплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно і це не становитиме для них надмірний тягар, оскільки у власність відповідачів перейде не тільки 4 з 5 спірних об`єктів нерухомості, а ще й окрім них у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають дві квартири.

Колегія суддів зазначає, що вказані доводи не можуть бути беззаперечним доказом наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальної можливості сплатити на користь ОСОБА_1 значну суму компенсації за частку у майні в сумі 28948,30 доларів США, враховуючи також той факт, що ОСОБА_3 є неповнолітньою дитиною-інвалідом, і будь-яких доказів наявності у нього офіційного доходу позивачем не надано. Крім того, з наявного у матеріалах справи договору купівлі-продажу від 22.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 було відчужено квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції також було прийнято до уваги, що позовні вимоги стосуються інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до якого позивачем також заявлено вимоги про стягнення компенсації.

Батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом (ст. 176 Сімейного кодексу України).

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Матеріали справи не містять відповідного висновку органу опіки та піклування щодо можливості розпорядження майном, співвласником якого є неповнолітня дитина.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе