Провадження № 2/752/6541/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 листопада 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги та ремонт квартири,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати за житлово-комунальні послуги в розмірі 31 963,22 грн, витрати на проведення ремонту квартири в розмірі 192 244,50 грн, 2 242,08 грн сплаченого судового збору та 35 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 18.05.2012 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.10.2018 року, розірвано.

30.08.2016 року між ним та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на вказане житлове приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суд м. Києва від 09.02.2023 року в порядку поділу майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зауважує, що з моменту реєстрації права власності на вказане вище житлове приміщення, він весь час сплачував комунальні послуги та робив ремонт в квартирі, однак відповідач, будучи співвласником, не приймала участь в утриманні цієї нерухомості.

Зокрема, із січня 2017 року по червень 2023 року позивачем сплачено 63 926,44 грн за житлово-комунальні послуги, що підтверджується квитанціями, а також 384 489,00 грн за виконання ремонтних і оздоблювальних робіт згідно з договором підряду від 03.05.2021 року.

З огляду на викладене, просить позов задовольнити.

Ухвалою від 10.10.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 06.11.2023 року (а.с. 126-127, 145).

23.10.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому адвокат Петрова О.О. просить у позові відмовити, посилаючись на те, що відповідач не проживала у вказаній кватирі з кінця 2017 року та не користувалася нею, при цьому належне відповідачу електричне обладнання в цьому приміщенні відсутнє, в зв`язку із чим, ОСОБА_2 не повинна сплачувати за житлово-комунальні послуги; спірну квартиру позивач самостійно здав в оренду і відповідні платежі здійснював орендар з 19.12.2018 року по 31.03.2021 року; вимоги про стягнення житлово-комунальних послуг за період до вересня 2020 року, заявлено позивачем з пропуском позовної давності; необхідність проведення ремонтно-будівельних робіт ОСОБА_1 з відповідачем не погоджував і таких обставин не доведено; з наданих позивачем документів не вбачається, що відповідні ремонтні роботи в дійсності проводилися; просить стягнути з позивача 35 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу (а.с. 152-157).

Ухвалою від 06.11.2023 року з метою дотримання реалізації права позивача на подання відповіді на відзив, відкладено судовий розгляд вказаної цивільної справи на 28.11.2023 року (а.с. 178).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.2012 року.

Вказаний шлюб розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.10.2018 року в справі №766/11294/18.

Як вбачається з рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2023 року в справі № 752/2577/21, під час перебування сторін у шлюбі, а саме 30.08.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивач набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності на вказане житлове приміщення.

Цим же рішенням суду, в порядку поділу майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з доданих до матеріалів справи квитанцій, за період із січня 2017 року по червень 2023 року позивачем сплачено 63 926,44 грн за надані житлово-комунальні послуги.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 року в справі № 521/3743/17-ц і від 19.08.2020 року в справі № 703/2200/15-ц.

Враховуючи, що сторони є співвласниками спірної квартири, а тому відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, жодних доказів того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала із підтвердженням відповідних періодів матеріали справи не містять.

Посилання сторони відповідача на те, що саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 19.12.2018 року по 31.03.2021 року позивачем передано в оренду, належними та допустимими доказами не підтверджені, відповідного договору не надано.

Із листів вих. 1056 від 14.05.2021 року та вих. 1070 від 08.06.2021 року ТОВ Сіка Україна», достовірно не вбачається, що між вказаним підприємством і позивачем виникли правовідносини із оренди конкретно спірного житлового приміщення.

Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поряд із цим, стороною відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно норм ст. ст. 257, 258 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою відмови у задоволенні позову.

Як вбачається, із вказаною позовною заявою позивач звернувся до суду 19.08.2023 року, однак вимоги про стягнення коштів за сплачені житлово-комунальні послуги заявлено, починаючи із січня 2017 року.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 14 558,24 грн за період із серпня 2020 року по червень 2023 року (29 116,48грн/2), згідно з розрахунком позивача, який підтверджується доданими до матеріалів справи належними доказами - відповідними квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, і які стороною відповідача жодним чином не спростовані.

Що ж стосується вимог про стягнення частини витрат на проведення ремонту квартири в розмірі 192 244,50 грн, то суд зазначає наступне.

Відповідно до договору підряду № 03/05-21 від 03.05.2021 року, позивач доручив ОСОБА_3 виконання робіт за ремонту і опорядження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість робіт за цим Договором визначається відповідно до специфікації № 1 на виконання робіт і становить 384 489,00 грн (п. 2.1. цього Договору).

Згідно з актом отримання коштів за договором від 13.07.2021 року, ОСОБА_3 як підрядником за договором № 03/05-21 про виконання підрядних робіт від 03.05.2021 року за проведення робіт з ремонту і опорядження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , отримано від позивача 384 489,00 грн.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи з аналізу наведених норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна.

У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.05.2020 року в справі № 635/516/18-ц, від 12.12.2018 року в справі № 210/6795/13-ц.

Надаючи правову оцінку калькуляції робіт і матеріалів, згідно із специфікацією № 1 до договору підряду № 03/05-21 від 03.05.2021 року, яка складена на замовлення позивача, суд зазначає, що така не може свідчити про необхідність проведення ремонтних робіт для належного функціонування та експлуатації спільного майна, оскільки з вказаного документу вбачається, що процес пов`язаний з повним оновленням частини житлового приміщення: заміна плитки, штукатурки, ламінату, внутрішніх дверей, демонтажем труб, монтажем нової системи водопостачання у ванній кімнаті, заміною приборів, заміною бойлера, ванни, змішувача, тощо.

Крім того, позивач згоду іншого співвласника на покращення (поліпшення) спільного майна не отримував, ремонтні роботи здійснював на власний ризик, не надав доказів на підтвердження аварійного стану квартири, пошкодження або зіпсуття внутрішнього оздоблення спірного житлового приміщення та необхідності негайного, обов`язкового виконання ремонтних робіт у цій квартирі, а тому суд, дійшов висновку про те, що позивач не має права вимоги до іншого співвласника (відповідача) на відшкодування частини понесених ним витрат на ремонт кватири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 145,73 грн, оскільки позов в частині стягнення компенсації витрат за житлово-комунальні послуги задоволено на суму 14 558,24 грн, що становить 6,5% від ціни позову.

Крім того, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться й витрати на правову допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано лише ордер на надання правової допомоги № 1096138 від 19.08.2023 року.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16).

Оскільки, стороною позивача для підтвердження обставин щодо складу та розміру правової допомоги не надано жодного підтвердження, як це визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, правових підстав для її стягнення з огляду лише на наявний в позовній заяві ордер на надання правничої (правової) допомоги, немає.

Поряд із цим, відповідачем також заявлено про стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 35 000,00 грн.

Суд вважає, що відповідачем подано суду належні докази обґрунтування розміру вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги в справі від 18.10.2023 року, додаткову угоду № 1 від 18.10.2023 року до вказаного Договору, п. 1.1. якої сторони визначили сплату розміру гонорару на користь адвоката, який становить 35 000,00 грн; акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги у справі від 18.10.2023 року, де ОСОБА_2 та адвокат Петрова О.О. погодили, що вартість отриманих послуг складає 35 000,00 грн; ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1293253 від 18.10.2023 року та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2593 від 18.12.2013 року адвоката Петрової О.О.

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також жодних доказів і обставин неспівмірності витрат, заявлених до стягнення ОСОБА_2 , стороною позивача не надано.

За викладених обставин, суд вважає, що їх сума підлягає компенсації пропорційно розміру відмовлених позовних вимог від ціни позову, а саме в розмірі 32 725,00 грн, тобто 93,5 % (209 649,48 грн), виходячи із суми 224 207,72 грн (31 963,22грн+192 244,50 грн)-14 558,24 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 106, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги та ремонт квартири - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 558,24 грн (чотирнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 24 копійки) компенсації витрат за сплачені житлово-комунальні послуги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 145,73 грн (сто сорок п`ять гривень 73 копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 32 725,00 грн (тридцять дві тисячі сімсот двадцять п`ять гривень 00 копійок) витрат, понесених за надання правової допомоги.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко