ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7418/23 Справа № 206/1087/23 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України. Згідно архівної довідки №4 від 25.10.2022 року, виданої Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка» вбачається, що Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України реорганізовано шляхом приєднання до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», як структурного підрозділу. Згідно ч.11 ст.55 ЗУ «Про вищу освіту», Наказу МО та МПОН України №37/5131.08.2017 року від 27.01.2015 року, він пройшов за конкурсом на вказану посаду строком на 5 років. Однак, кожного року за примусом з боку адміністрації, усі викладачі пишуть заяви про прийом на роботу за короткотерміновою трудовою угодою на 1 рік, хоча він пройшов за рішенням Вченої ради на 5 років за конкурсом. Згідно ЗУ «Про вищу освіту» Вчена рада є найвищим органом самоврядування у вищих навчальних закладах, тому рішення Вищої ради інституту про проведення його за конкурсом на 5 років до 31.08.2022 року суперечить наказу директора інституту про його звільнення від 31.08.2020 року. При цьому наказ про звільнення було видано до 31.08.2020 року та запис дати про звільнення в трудову книжку було зроблено 31.08.2020 року. Крім того, будь-яких попереджень про звільнення йому не видавалось. Підстави у відповідача для припинення трудового договору з ним, які передбачені ст.40 КЗпП України відсутні. Вважає, що його звільнено неправомірно. Оскільки йому було звільнено 31.08.2020 року, він підлягає поновленню з наступного дня 01.09.2020 року, з цього ж дня підлягає стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №107-К «Про звільнення» від 31.08.2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки). Поновити ОСОБА_1 на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки) Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» з 01.09.2020 року. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату на час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по дату фактичного поновлення на роботі за рішенням суду в розмірі 267216,84.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с.119-124).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити (а.с.126-127,133-135).

В порядку ст. 360 ЦПК України, від відповідача Національного технічного університету Дніпровська політехніка надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду 1 інстанції, а також безпідставність доводів апеляційної скарги, просили, залишити рішення суду 1 інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.149-154).

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період часу з 02 вересня 2014 року по 31 серпня 2020 року знаходився у трудових відносинах з Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка».

02 вересня 2014 року ОСОБА_1 прийнято на посаду професора кафедри філософії, соціології державного управління, 06 березня 2017 року переведено на посаду професора права та європейської інтеграції (0,5 ставки) за строковим трудовим договором з 06 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року та 01 вересня 2017 року, та продовжено термін роботи на посаді професора права та європейської інтеграції, як такому, що обраний за конкурсним відбором, що підтверджується записами у його трудовій книжці (а.с.18-30, 33, 34).

Наказом №107-К від 31 серпня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади професора кафедри права та європейської інтеграції на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.32).

Згідно архівної довідки №4 від 25.10.2022 року, виданої Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка» вбачається, що Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України реорганізовано шляхом приєднання до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», як структурного підрозділу (а.с.31).

З витягу з наказу від 28.02.2017 року №32-К «Про переведення науково-педагогічних працівників» вбачається, що ОСОБА_1 переведено з посади професора кафедри філософії, соціології державного управління (0,5) ставки Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України на посаду професора кафедри та європейської інтеграції (0,5) ставки за строковим трудовим договором з 06 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року (а.с. 33).

З витягу з рішення Вченої ради від 30 серпня 2017 року, протокол № 07/207-12 «Про обрання науково-педагогічних працівників» вбачається, що директору інституту рекомендовано продовжити трудові відносини на умовах строкового трудового договору за згодою сторін відповідно до чинного законодавства України з науково-педагогічними працівниками інституту, як з такими, що обрані за конкурсним відбором терміном на п`ять років ОСОБА_1 , доктором філософських наук, професором на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції (а.с. 34).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору проведене з дотримання вимог чинного законодавства, оскільки строк трудового договору закінчився.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 переведено з посади професора кафедри філософії, соціології державного управління (0,5) ставки Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України на посаду професора кафедри та європейської інтеграції (0,5) ставки за строковим трудовим договором з 06 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року (а.с. 33), що вбачається з витягу з наказу від 28.02.2017 року №32-К «Про переведення науково-педагогічних працівників».

Волевиявлення позивача на укладення строкового контракту підтверджується вказаним вище наказам, в якому зазначений строк його дії. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що укладення з такою категорією осіб саме строкових трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, який, як правило, обумовлюється термінами тривалості окремих етапів в рамках освітнього процесу, зазвичай навчального року, та, як правило дорівнює одному календарному року, є найбільш зваженим та доцільним, з приводу того, що як сформульовано у ч.2 ст.23 КЗпП» (а.с.77).

Крім цього, представник відповідача визнав, що строковий договір з позивачем продовжувався саме на один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, оскільки сторонами визнається факт продовження трудового договору з позивачем строком на один рік дана обставина не підлягає доказуванню.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України правильно сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції також правильно врахував у цій справі правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 жовтня 2021 року у справі №607/3393/18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України та за змістом якого: «…Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. ..».

Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. Отже, термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Таким чином, укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17, від 03 листопада 2017 року в справі № 308/8168/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 638/10716/19 (провадження № 61-7651ск20).

Укладений з позивачем строковий трудовий контракт, був оформлений відповідно до положень чинного трудового законодавства. Отже, підписання ОСОБА_1 контракту вказують на добровільне волевиявлення позивача працювати на умовах і у період, що визначені у контракті.

Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви, чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Таким чином, закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Отже, за відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту угоди щодо продовження його дії на новий строк, роботодавець, на підставі умов контракту та у зв`язку з припиненням строку його дії правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц, провадження № 61-3492св18.

Оскільки ОСОБА_1 беззаперечно знав про укладення з ним саме строкового трудового договору і погодився з його умовами, оскільки, останній у судовому порядку не оскаржував (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), наказ №107-К «Про звільнення» від 31.08.2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки), у зв`язку з закінченням строку трудового договору є правомірним та обґрунтованим, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та поновленні позивача на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки) Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» з 01.09.2020 року.

Позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цій справі є похідними від позовних вимог позивача про скасування наказу та поновлення на роботі (первісні), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що такі позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі також задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він вважає такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

І хоча в силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Проте, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб…у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, апеляційним судом встановлено, що позивач у цій справі позовних вимог про визнання вищезазначених наказу відповідача про прийняття позивача на роботу та контракту сторін незаконними або недійсними у цій справі не заявляв.

За таких обставин, суд першої інстанції у цій справі правильно виходив із презумпції правомірності цих наказу відповідача про прийняття позивача на роботу та контракту сторін.

Оскільки, стороною позивача ця презумпція правомірності цих документів у цій не була спростована належними, допустимими письмовими доказами (рішення суду в іншій справі про визнання вищезазначених наказу відповідача про прийняття позивача на роботу та контракту сторін незаконними або недійсними тощо).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: