Справа №489/8350/21
Провадження № 22-ц/812/1310/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2021 рокуПриватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «МТЕЦ») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 30 листопада 2018 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ по справі 489/6565/18, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 7057,97 грн., а також 674,06 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 226,42 грн. три відсотки річних та 176,20 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року вищевказаний судовий наказ скасовано.

17 грудня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ по справі №489/6399/20, яким, з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 11 жовтня 2021 року по справі № 489/6399/20 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 листопада 2018 по 01 грудня 2020 року в розмірі 18817,60 грн., а також 1136,00 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 747,64 грн. три відсотки річних та 210,20 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2021 року по справі № 489/6399/20,з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 11 жовтня 2021 року, судовий наказ від 17 грудня 2020 року скасовано.

Позивач вказує, що в опалювальних сезонах 2016-2021 років він здійснював постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_1 . На ім`я відповідача було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги теплопостачання та було видано розрахунковий документ, по якому боржник повинен проводити оплату. Позивач надав теплову енергію за період з 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року на суму 53750,69 грн., за яку відповідач сплатила лише частково 15310,00 грн., чим завдала позивачу матеріальну шкоду. Таким чином, з урахуванням перерахунку, сум компенсаційних виплат та часткової сплати залишок боргу за спожиту теплові енергію складає 27680,08 грн.

Надіслане відповідачу попередження (в порядку досудового врегулювання сплати боргу) №716-ф21 від 13 вересня 2021 року залишилось без задоволення та відповіді. Оскільки відповідач прострочила виконання зобов`язань, то за період з 01 жовтня 2016 року по 01 листопада 2021 року їй нараховано 4223,94 грн. сума на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 1875,49 грн. три відсотки річних.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за спожиту теплову енергію у розмірі 33779,51 грн., з яких: 27680,88 грн. - сума боргу за спожиту теплову енергію; 4223,94 грн. - сума на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 1875,49 грн. - три відсотки річних.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» 21088,54 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 2082,91 грн. інфляційних втрат та 1250,19 грн. трьох відсотків річних, всього 24421,64 грн. та судовий збір в сумі 1640,98 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення суду першої інстанції вказав, що правовідносини між сторонами за своїм змістом є зобов`язальними, позивач повинен надавати відповідачу послуги з постачання теплової енергії, а відповідач повинна за них сплачувати в силу приписів статті 11 ЦК України.

Проте, відповідач отримані послуги в повному обсязі не оплатила. Так, з 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року заборгованість за надані послуги склала 27680,08 грн.

Крім того за період з 01 жовтня 2016 року по 01 листопада 2021 року відповідачу нараховані: 4223,94 грн. суми на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 1875,49 грн. три відсотки річних.

До суду з позовом про стягнення вказаної у розрахунках заборгованості ПрАТ «МТЕЦ» звернулося в грудні 2021 року.

Тому, оскільки доказів переривання строку позовної давності за спірний період матеріали справи не містять, відповідно, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, заборгованість підлягає стягненню з урахуванням трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, починаючи з грудня 2018 року.

Із доданого до позову розрахунку заборгованості за період листопада 2018 року по серпень 2021 року вбачається, що у січні 2019 року від відповідача надійшло 2000,00 грн. в якості оплати спожитих послуг за грудень 2018 року.

Таким чином, заборгованість відповідача в межах трирічного строку позовної давності складає 21088,54 грн. (22753,43 1664,88).

Із доданого до позову розрахунку трьох процентів річних вбачається, що за вказаний вище період нарахування трьох процентів річних складає 1250,19 грн., а інфляційні втрати 2082,91 грн.

Зазначені розрахунки перевірені судом та сумнівів в їх правильності в суду не виникає, а тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності.

Щодо вимог заявлених поза межами строку позовної давності то в їх задоволенні слід відмовити з підстав, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу вказували, що звернення до суду з заявами про видачу судових наказів про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання з відповідача та винесення в подальшому Ленінським районним судом м. Миколаєва судових наказів від 30 листопада 2018 року по справі №489/6565/18 та від 17 грудня 2020 року по справі № 489/6399/20 про стягнення з відповідача заборгованості, свідчить про те, що до моменту їх скасування порушене право підприємства не підлягало захисту.

Саме з моменту винесення ухвал Ленінським районним судом м. Миколаєва від 23 червня 2021 року по справі №489/6565/18 та від 20 січня 2021 року по справі № 489/6399/20 про скасування судового наказу знову почався перебіг позовної давності. Оскільки, саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право, після скасування наказу, знову підлягаю захисту, то правові підстави для застосування судом строків позовної давності за період заявлених Товариством позовних вимог були відсутні.

В той же час, вважають за необхідне зазначити, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, передбачала звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, послідуючу відмову у її видачі та наступне звернення до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 стосуються інших обставин справи, а тому не можуть застосовуватися до даних правовідносин.

На виконання вимог статті 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частини 5 стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надання послуг з постачання теплової енергії за період з 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року, а відтак правовідносини, які виникли між сторонами справи, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, що набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року, Законом України «Про теплопостачання», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» № 830 від 21 серпня 2019 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинним на момент надання послуг.

Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV визначає перелік комунальних послуг.

До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 20 «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 17 квітня 2023 року, квартира АДРЕСА_2 , яка значиться як квартира спільного заселення належить:

-одна кімната у квартирі, загальною площею 23.4 кв.м., житловою площею 17 кв.м. на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному на підставі свідоцтва про право власності від 15 жовтня 2004 року. У спільному користуванні I- коридор площею 4.5 кв. м., II кладова площею 0.4 кв. м, III кухня площею 6.5 кв.м.,IV вбиральня (поєднана) - 3.6 кв.м.

-дві кімнати, загальною площею 31.2 кв.м., житловою площею 22.6 кв.м. ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 05 березня 2013 року. У спільному користуванні I- коридор, II - шафа, III кухня, IVсанвузол (а.с.12).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №16.27-13519-2021 від 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12, 75-78).

ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги теплопостачання.

Відповідно до нарядів про підключення будинків до мереж теплопостачання за період з 2016 по 2020 роки, позивачем в спірний період була надана теплова енергія для опалення в будинок, в якому розташована квартира, в якій зареєстрована відповідач (а.с.14-16).

За приписами частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (пункт 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV).

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Отже, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.

За приписами пункту 2 частини1 статті 5 Закону України « Про комунально-житлові послуги», комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно з пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09листопада 2017року №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, пунктом 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022 надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до 37, 38 цих Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

Споживач здійснює оплату за спожиту послугу щомісяця в порядку та строки, визначені договором.

В матеріалах справи відсутні договори про надання послуги з постачання теплової енергії, укладені між позивачем, як виконавцем послуг, та відповідачем, як споживачами послуг.

Однак правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Позивач зазначає, що по вказаному особовому рахунку існувала заборгованість відповідача за послуги з постачання теплової енергії перед ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» за період з 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року в сумі 53750 грн.69 коп. Проте з врахуванням перерахунку, сум компенсаційних виплат в загальній сумі 11479 грн.27 коп. та часткової оплати в сумі 15310 грн., залишок боргу склав 27480 грн.08 коп.

Позивач надсилав відповідачеві попередження №716-ф21 від 13 вересня 2021 року про наявність заборгованості з вимогою сплату її протягом 5-ти днів після отримання цього попередження, але остання не відреагувала на попередження та не сплатила заборгованість (а.с.17,18).

Згідно статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Відповідно до частин 1,4 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09листопада 2017року №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період.

Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством.

Згідно з частиною 6 статтями 19, частин 5,6 статті 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Встановивши, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надає послуги з постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з теплопостачання є обґрунтованим. Судом вірно було враховано і заяву відповідача про застосування позовної давності. Проте, ним залишено без уваги введення навесні 2020 року карантину на всій території України та, у зв`язку з цим, не врахував продовження позовної давності.

Згідно наданих позивачем розрахунків за період 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року заборгованість за надані послуги склала 27680,08 грн.( а.с.7,8).

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення ПрАТ « Миколаївська ТЕЦ» із цим позовом звернулися до суду 14 грудня 2021 року, а період нарахуванням останнім заборгованості становить 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача із цим позовом 14 грудня 2021 року та період нарахування останнім заборгованості, що становить з 01 жовтня 2016 року по 01 травня 2021 року, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01 жовтня 2016 року по 11 березня 2017 року включно позивачем пропущено.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи, між тим вищенаведені вимоги чинного законодавства не враховав, таким чином суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності та стягнув заборгованість лише в межах трьохрічного строку.

Згідно частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений частинами 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто по зобов`язанням зі строком виконання з 02 квітня 2017 року, вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла. Отже заборгованість відповідача згідно наданого позивачем розрахунку має враховуватися за період з квітня 2017 року по 01 травня 2021 року складає - 25395 грн.15 коп. (2641.73 + 22753,42) (з врахуванням нарахованих та сплачених за цей період сум, проведеного перерахунку та компенсацій) (а.с.7,8).

Отже, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за надані послуги.

За нормами статей 526, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (п.45)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

З огляду на те, що відповідачка, як встановлено у справі, прострочила виконання грошового зобов`язання і таке підлягає стягненню в межах позовної давності, то з останньої виходячи із наданого до суду розрахунку на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 3825 грн.27 коп. (556 грн. 43 коп. на суму боргу 4773 грн. за період з червня 2017 року по травень 2018 року, 651 грн.47 коп. на суму боргу 2641 грн. за період з 01 червня 2018 року по 31 жовтня 2021 року та 2617 грн.37 коп. на суму 22753 грн.42 коп. за період з листопада 2018 по серпень 2021 року) та три проценти річних у розмірі 1664 грн.19 коп. (143 грн. на суму боргу 4773 грн. за період з червня 2017 року по 31 травня 2018 року, 271 грн. на суму боргу 2641 грн. за період з 01 червня 2018 року по 31 жовтня 2021 року та 1250 грн.19 коп. на суму 22753 грн.42 коп. за період з листопада 2018 по серпень 2021 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні щодо періоду стягнення та суми, яка підлягає стягненню за цей період.

Щодо посилання відповідача в апеляційні скарзі на переривання строку позовної давності, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

30 листопада 2018 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ по справі 489/6565/18, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2016 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 7057,97 грн., а також 674,06 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 226,42 грн. три відсотки річних та 176,20 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року вказаний судовий наказ за заявою ОСОБА_1 скасовано.

17 грудня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ по справі №489/6399/20, яким, з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 11 жовтня 2021 року по справі № 489/6399/20 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 листопада 2018 по 01 грудня 2020 року в розмірі 18817,60 грн., а також 1136,00 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 747,64 грн. три відсотки річних та 210,20 грн. судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2021 року вказаний судовий наказ за заявою ОСОБА_1 скасовано.

Згідно з частинами другою, третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, звернення позивача ПрАТ «МТЕЦ» із заявами про видачу судових наказів про стягнення з відповідача заборгованості не перериває позовну давність.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджено, а саме, за подання позову 2270 грн. ( 1883 грн.60 коп.( сплачених при зверненні до суду з позовом) + 386 грн.90 коп. (сплачених за подачу судових наказів))(а. с.1).

Оскільки позовні вимоги ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» задоволено частково, а саме - на 91.43 %, то судовий збір пропорційно задоволеним вимогам становить 2075 грн.46 коп. (2270*91,43 %), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивачем при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у сумі 3405 грн. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, збільшено суму, що підлягає стягненню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог (91.43%) в розмірі 3113 грн.19 коп. (3405х91.43%).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2023 року в частині стягнення суми заборгованості, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» () 25395 (двадцять п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 15 коп. заборгованості за спожиту теплову енергію, 3825 (три тисячі вісімсот двадцять п`ять) грн. 27 коп. інфляційних втрат за час прострочення зобов`язань, 1664 (одна тисяча шістсот шістдесят чотири) грн. 19 коп. три проценти річних за прострочення виконання зобов`язань та 2075 (дві тисячі сімдесят п`ять) грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» () 3113 (три тисячі сто тринадцять) грн. 19 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.