ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Корсуна Юрія Юрійовича на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корсун. Ю.Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах позивача до російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивачу на праві власності належать кімнати №5 та №6, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю, визначеною в правовстановлюючих документах - 65347 грн. та 42023 грн. відповідно. Загальновідомим є факт того, що 24 лютого 2022 російською федерацією розпочато повномасштабну активну фазу збройної агресії (війни) проти України. 24 лютого 2022 року Головним слідчим управлінням Служби безпеки України внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 437 КК України за № 0000054. Вказує, що позивачє потерпілим в межах зазначеного кримінального провадження. Відповідачем систематично вчиняються терористичні дії, спрямовані на посягання на життя громадян України, руйнування об`єктів критичної інфраструктури, майна громадян нашої держави та всі інші дії, спрямовані на нанесення величезних збитків Україні, загибелі її мирних мешканців та захисників, які боронять незалежність та суверенітет держави. 05 квітня 2022 року близько 13:00 години відбувся обстріл невстановленого типу озброєння снарядами невстановленого калібру по території населеного пункту Сєвєродонецьк Луганської області, внаслідок чого частково зруйновано житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , кімнати АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . В квартирі позивача майже повністю зруйновані усі стіни, дах, вікна, знищено все майно, яке там знаходилося, знищені всі комунальні мережі, квартира непридатна до експлуатації, внаслідок пожежі, спричиненої обстрілами, ушкодженні тримальні стіни та покрівля. Внаслідок руйнування належного позивачу житла, останньому спричинено матеріальну шкоду. 26 березня 2022 року Кабінет Міністрів України Постановою №380 затвердив Порядок подання інформаційного повідомлення про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації. Дія цього Порядку поширюється на фізичних та юридичних осіб, об`єкти нерухомого майна яких знищено або пошкоджено внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації (далі - особи), з 19 лютого 2014 року, що є датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України відповідно до частини другої статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, в тому числі на фізичних осіб, які є власниками відповідного нерухомого майна. Відповідно до п. 5 вказаного порядку, інформаційне повідомлення може бути подане до Реєстру пошкодженого та знищеного майна самостійно особою: засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг у порядку, визначеному пунктами 7 і 8 цього Порядку; з використанням мобільного додатка Порталу Дія у разі наявності реєстраційного номера облікової картки платника податків у порядку, визначеному пунктом 7 цього Порядку. Позивач зазначає, він подав таку заяву, таким чином, факти знищення житла, що належить позивачу та неможливості проживання у ньому останнього підтверджується належними та допустимими доказами. Сам факт збройної агресії проти України є причиною виникнення ситуації за якої позивач поніс істотні збитки та змушений відстоювати своє порушене відповідачем право в судовому порядку. Крім збитків завданих знищенням житла розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , також включає і збитки завдані пошкодження меблів, побутової техніки, посуду, одягу, взуття, та інших речей, які перебували в будинку на час його знищення. Крім матеріальних збитків, позивачу спричинено також і моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав і продовжує зазнавати внаслідок втрати єдиного будинку, речей домашнього вжитку, тощо. Позивач зазначає, що втратив впевненість в майбутньому, оскільки є непрацездатною особою (пенсіонером) і вже не має можливості придбати собі новий будинок та облаштувати його всім необхідним. Вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Порушивши основоположні права і свободи позивача, російська федерація завдала позивачу тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Крім того, втрата єдиного житла особи завжди сприймається будь-якою людиною як душевна травма. Така ситуація розірвала усі звичні зв`язки позивача. Зазначав, що йому завдано моральної шкоди за обставин про які йдеться вище, та він оцінює її розмір у 500000 грн. Вказує, що доведено обставини, на які він посилався як на підставу позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди завданої втратою єдиного житла в наслідок збройної агресії відповідача. Враховуючи наведені обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, виходячи з принципів верховенства права та справедливості судового рішення, позивач вважає законним обраний спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього. На підставі викладеного просив суд стягнути з російської федерації на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої втратою (знищенням) нерухомого майна 107 370 грн.; відшкодування моральної шкоди 500 000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн., які складаються з гонорару за договором, який визначений сторонами.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану державою-агресором російською федерацією в сумі 100 000 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з російської федерації на користь держави Україна судовий збір у розмірі 1500 грн. Стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на правову допомогу в розмірі 8 230 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Корсун Ю.Ю. просить заочне рішення суду від 18 квітня 2023 року змінити, стягнувши з російської федерації на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої втратою (знищенням) нерухомого майна 107 370 грн.; відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач просив суд стягнути з російської федерації на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої втратою (знищенням) нерухомого майна у розмірі 107 370 грн.; відшкодування моральної шкоди у розмірі - 500 000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн., які складаються з гонорару за договором, який визначений сторонами, посилаючись на те, що йому на праві власності належать кімнати №5 та №6, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю, визначеною в правовстановлюючих документах - 65347 грн. та 42023 грн. відповідно. 05 квітня 2022 року близько 13:00 години відбувся обстріл невстановленого типу озброєння снарядами невстановленого калібру по території населеного пункту Сєвєродонецьк Луганської області, внаслідок чого частково зруйновано житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , кімнати АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . В квартирі позивача майже повністю зруйновані усі стіни, дах, вікна, знищено все майно, яке там знаходилося, знищені всі комунальні мережі, квартира непридатна до експлуатації, внаслідок пожежі, спричиненої обстрілами, ушкодженні тримальні стіни та покрівля. Внаслідок руйнування належного позивачу житла, останньому спричинено матеріальну шкоду. Крім матеріальних збитків, позивачу спричинено також і моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав і продовжує зазнавати внаслідок втрати єдиного будинку, речей домашнього вжитку, тощо. Позивач зазначає, що втратив впевненість в майбутньому, оскільки є непрацездатною особою (пенсіонером) і вже не має можливості придбати собі новий будинок та облаштувати його всім необхідним. Вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Порушивши основоположні права і свободи позивача, російська федерація завдала позивачу тяжких моральних страждань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на їх доведеність в частині, завданої діями відповідача, моральної шкоди в сумі

100 000 грн., в іншій частині позовних вимог відмовив за недоведеністю.

Однак погодитися з такими висновками суду в частині розміру завданої позивачеві моральної шкоди неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду у вказаній частині.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Статтею 79 Закону України Про міжнародне приватне право визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України.

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в України введено в Україні воєнний стан.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Сєвєродонецької міської територіальної громади Луганської області з 25 червня 2022 року є тимчасово окупованою територією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).

Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року).

Згідно зі ст. 1 Закону України Про оборону України збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року.

Законом України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях від 18 січня 2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією.

Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено: Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.

Беззаперечний факт порушення російською федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачу, майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.

Відповідно до Закону України Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації № 7198 визначено, що знищені об`єкти нерухомого майна - об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та стали непридатними для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відновлення яких є неможливим шляхом поточного або капітального ремонту, реконструкції, реставрації чи економічно недоцільним квартири, інші житлові приміщення в будівлі, будинки садибного типу, садові та дачні будинки.

Відповідно до преамбули вказаного Закону, даний Закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 року №473 Про затвердження Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд.

Пунктом 2-1 Порядку визначено, що цей Порядок застосовується для фіксації пошкоджень, зумовлених збройною агресією Російської Федерації (далі - фіксація пошкоджень), будівель та споруд приватної та комунальної форми власності, а також може застосовуватися для фіксації пошкоджень будівель і споруд державної форми власності.

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований з 24 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.27).

ОСОБА_1 є власником кімнати АДРЕСА_5 Агафонова, будинок 7, квартира 4, які розташовані на другому поверсі двоповерхового житлового будинку, на підставі договорів купівлі-продажу кімнат від 21 травня 2021 року, зареєстрованих в реєстрі за №372 та №373 (а.с.29-31, 33-35).

Вартість кімнат №5 та №6 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 визначена сторонами у договорі у розмірі: вартість кімнати №5 - 65 347 грн., вартість кімнати №6 - 42 023 грн.

Договори посвідчені нотаріально та зареєстровані в реєстрі 21 травня 2021 року.

Право власності за позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 травня 2021 року за №№ 42065808 та №42066394 (а.с.32, 36).

24 лютого 2022 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 437 КК України за № 0000054 щодо розв`язування збройними силами рф агресивної війни на території України (а.с.37- 45).

В травні 2022 року позивачем ОСОБА_1 складено та подано, в межах кримінального провадження № 0000054, заяву про залучення у якості потерпілого (а.с.460). Позивачем ОСОБА_1 отримано пам`ятку про права та обов`язки потерпілого (а.с.52). 30 червня 2022 року позивача ОСОБА_1 допитано в якості потерпілого в межах кримінального провадження № 0000054 (а.с.47-51).

06 липня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (Портал Дія) повідомлення про пошкоджене майно об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , кімнати 4, АДРЕСА_2 загальною площею 53,4 м.кв (а.с.53, 54).

Позивачем надано суду роздруківку фотографії з двоповерховим будинком, який містить значні руйнування посередині будинку (а.с.55).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач просив суд стягнути з російської федерації на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої втратою (знищенням) нерухомого майна 107 370 грн.; відшкодування моральної шкоди 500000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн.,

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач на підтвердження обставин знищення належного йому майна подав роздруківку з веб-порталу Дія, докази визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, фотографію знищеної частини будинку.

Однак, слід зазначити, надані документи не є належним та допустимим доказом на підтвердження знищення або пошкодження саме належного позивачу майна за вказаною позивачем адресою, в розумінні положення п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують фізичне знищення нерухомого майна саме за конкретною адресою: АДРЕСА_1 , кімнати АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , власником яких він є, (акт про пошкодження, акт обстеження житла, матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо). Також не надано доказів знищення, чи пошкодження іншого майна, меблів, побутової техніки належного позивачу.

Наявність відомостей щодо майна позивача в Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій (Повідомлення про пошкоджене майно через потрал Дія) терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України є підставою для виплати державою компенсації в порядку, встановленому відповідним законом, але не є належним доказом на підтвердження фактичного знищення чи пошкодження такого майна позивача (а.с.53, 54).

Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження спричинення йому матеріальної шкоди та завдання збитків, відповідно до норм ст.ст. 22, 1166 ЦК України.

Враховуючи, що позивачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди не надано суду належних та допустимих доказів, тобто позивачем не доведено наявності завдання йому матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині за недоведеністю.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. слід зазначити наступне.

Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Законом України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Таким чином, виходячи з приведеного аналізу законодавчих актів та міжнародних договорів, Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

У ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що 24 лютого 2022 року почалися масові вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил російської федерації та інших військових формувань цієї держави. У звязку із військовою агресією російської федерації проти України. Позивач був вимушений переїхати з місця свого постійного проживання у м.Сєвєродонецьк Луганської області до м.Чернівці. Позивач вказує, що він є пенсіонером, є непрацездатним. Він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України, вимушений був змінити звичний уклад свого життя, покинути власну домівку, він зазнає безперервного, невгамовного душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність.

Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивачем вірно обрано спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього.

Слід зазначити, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 500 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, однак, при визначенні розміру компенсації спричиненої позивачу моральної шкоди судом першої інстанції необґрунтовано належним чином розмір стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з із військовою агресією російської федерації проти України, вимушеністю позивача покинути власну домівку та змінити звичний уклад його життя, враховуючи пенсійний вік позивача, відчуття позивачем душевних страждань, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України, те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для збільшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із 100 000 грн. до - 500 000 грн. - в межах заявлених позовних вимог, та вважає, що такий розмір буде достатнім та необхідним.

Стосовно стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правовою допомогою у розмірі 50000 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У зв`язку з наведеним, суд може обмежити розмір судових витрат на професійну (правничу) допомогу з огляду на розумну необхідність таких судових витрат для конкретної справи.

У справі встановлено, правова допомога позивачеві ОСОБА_1 надавалася АО ВЕСТ ІСТ ЛОЙЕРЗ ПАРНЕРС в собі керуючого адвоката Коруна Ю.Ю. на підставі договору №5-ЦП про надання правничої, правової допомоги від 24 лютого 2023 року (а.с.19-23).

Додаткової угодою №1 від 18 квітня 2023 року до договору №5-ЦП про надання правничої, правової допомоги від 24 лютого 2023 року визначено розмір фіксованої суми гонорару за надання правової допомоги у розмірі 50000 грн. (а.с.24)

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг 18 квітня 2023 року до Договору № 5-ЦП від про надання правничої, правової допомоги від 24 лютого 2023 року фіксованим є розмір та порядок оплати юридичних послуг за підготовку та подання позовної заяви про стягнення збитків, дослідження актуальної судової практики, консультування клієнта. Вартість послуг виконавця за цим Актом складає 50000 грн. (а.с.25)

Враховуючи викладене, конкретні обставини справи, враховуючи визначення в Договорі № 5-ЦП від 24 лютого 2023 року порядку розрахунків у виді сплати гонорару, визначення вартості гонорару Додатковою угодою № 1 у розмірі 50000 грн. за підготовку, складання та подання позовної заяви, прийняття-передачу даних робіт за актом № 1 від 18 квітня 2023 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Враховуючи виконану адвокатом роботу, кількість судових засідань, у яких приймав участь адвокат, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 8 230 грн.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог позивача в повному обсязі, наявність підстав задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі є безпідставними не підтверджуються належними доказами у справі.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року слід змінити в частині розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди, збільшивши її розмір із 100 000 грн. до - 500 000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Корсуна Юрія Юрійовича - задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди - змінити в частині стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 розміру моральної шкоди, збільшивши її розмір із 100 000 грн. до - 500 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова