Справа № 183/475/21
№ 2/183/362/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головного управління національної поліції у м. Києві про стягнення моральної шкоди, -

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головного управління національної поліції у м. Києві, в якому просить стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю посадової особи Головного управління Національної поліції в м. Києві, в розмірі 20 000,00 гривень з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві;

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що Головним управлінням Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000072 за фактом вчинення невстановленими особами на території м. Києва кримінальних правопорушень, пов`язаних з примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема виплати заявниками неіснуючих боргів або сплати завищених відсотків по кредиту із погрозою застосування насильства.

Незаконними діями та бездіяльністю посадової особи органу державної влади посадовою особою Головного управління Національної поліції у м. Києві було порушено законні права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 та заподіяно йому моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

24.09.2020 року в межах зазначеного кримінального провадження відповідачем-2 проведено обшук в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі»: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36Д.

Так, згідно ухвали слідчого судді Притули Н.Г. Шевченківського районного суду міста Києва про проведення обшуку (справа № 761/27883/20), зазначена адреса, за якою має бути проведений обшук: АДРЕСА_1 . При цьому в описовій частині самої ухвали, як і в клопотанні слідчого, зазначається «фактичне» місце розташування офісу Товариства: АДРЕСА_1 , офіс будівлі бізнес центру «Волна».

Із зазначеного випливає, що обшук проводився в іншому приміщенні, на який відповідного дозволу суду слідчому Братиму М.І. не надавалось.

Наряду із зазначеним, ухвала суду про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , датована 07 серпня 2020 року. В резолютивній частині ухвали зазначений строк, в який можливо провести обшук один місяць з дати її постановлення, тобто 07 вересня 2020 року. Проте сам обшук проведений 24 вересня 2020 року, що явно перевищує встановлений судом строк проведення цієї слідчої дії. Незважаючи на зазначене слідчий Братим М.І., як керівник слідчої групи, допустив проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 не маючи відповідної діючої в часі ухвали суду на проведення цієї слідчої дії.

За результатами обшуку службовими особами відповідача за відсутності правових підстав вилучено майно, що належить позивачу на праві власності, саме:

-Телефон Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 .

Зазначений телефон постійно використовується позивачем, як у повсякденному житті, так і під час виконання трудових обов`язків, тобто є знаряддям його професійної та трудової діяльності.

Відповідно до вказаної ухвали слідчим надано дозвіл на проведення обшуку офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ «ФК «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса), 36, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знарядь вчинення кримінального правопорушення, зокрема комп`ютерну техніку з можливістю копіювання інформації з неї, а не її вилучення. Для цієї мети, зазначеною ухвалою про обшук також залучено спеціаліста для здійснення копіювання інформації з ноутбуків та комп`ютерної техніки, в яких може бути наявна база з кредитно-зобов`язаними особами.

В результаті вилучення мобільного телефону у позивача зникли чисельні контакти та відомості про послуги, якими він активно користувався в побутовому житті та під час виконання професійних обов`язків, а сам ОСОБА_1 був позбавлений спілкування з рідними та близькими йому людьми.

В результаті позбавлення спілкування з близькими людьми, неможливості вести звичайний спосіб життя та виконувати професійні обов`язки за допомогою вилученого майна, як то: здійснювати придбання товарів і послуг за допомогою спеціалізованих програм та мобільних додатків, сплачувати комунальні платежі та користуватися іншими перевагами сучасної комп`ютерної техніки та мобільних пристроїв.

В подальшому, 25.09.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся прокурор відділу Київської міської прокуратури Беба Є.Г. з клопотанням про арешт майна, вилученого 24.09.2020 року в ході обшуку, яке в подальшому, 05.10.2020 року не було розглянуто по суті, через перенесення розгляду справи, начебто, у зв`язку з неможливістю прокурора прийняти участь в судовому засіданні.

Представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого СУ ГУ НП в м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000072 від 05.02.2020 року, яку було задоволено 29.10.2020 року та зобов`язано уповноваженого слідчого СУ ГУ НП в м. Києві повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 24.09.2020. Так, на підставі ухвали був повернутий належний йому мобільний телефон.

Факт протиправної бездіяльності підтверджено наведеною ухвалою слідчого судді, якою вставлені факти невиконання органом досудового розслідування вимог закону, внаслідок чого суддею прийнята ухвала про зобов`язання відповідача відновити порушені права позивача шляхом повернення йому майна.

18.11.2020 року слідчим суддею Трубніковим А.В. Шевченківського районного суду м. Києва винесено ухвалу по справі № 761/30645/20 про задоволення клопотання прокурора Київської міської прокуратури Беби Є.Г. у кримінальному провадженні № 0000072 від 05.02.2020 року про накладення арешту на майно, що було вилучено при проведенні обшуку 24.09.2020 року в тому числі і на належне майно позивачу, що було вже повернуто.

У зв`язку із накладенням арешту на Телефон Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , що належить позивачу, останній не міг його використовувати, у зв`язку із чим зазнав приниження його честі та гідності,.

Позивач знову звернувся з клопотанням до Шевченківського районного суду м. Києва про скасування арешту з належного йому майна, накладеного ухвалою від 18.11.2020 року в межах кримінального провадження № 0000072 від 05.02.2020 року.

Так, 15 грудня 2020 року Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва Слободянюк П.Л. ухвалив скасувати арешт майна, накладений ухвалою від 18.11.2020 року в частині арешту мобільного телефону Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 .

Окрім зазначеного, представником ТОВ «ФК «Гелексі» на адресу Шевченківського суду було направлено скаргу щодо бездіяльності старшого слідчого СВ ГУНП в м. Києві, яка полягає у неповерненні окремого майна (в тому числі й майна позивача), вилученого під час проведення обшуку 24.09.2020 року в офісному приміщені за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, 36.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/30924/20 від 02.11.2020 року скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000072 від 05.02.2020 року повернути ТОВ «ФК «Гелексі» все вилучене 24.09.2020 року майно (в тому числі й належне позивачу) в ході проведення обшуку.

Таким чином, позивач наполягає на протиправності дій відповідача, які полягають у перевищенні повноважень в частині обсягів можливого вилучення майна, наданих ухвалою слідчого судді від 07.08.2020 року про надання дозволу на обшук в офісному приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі», в тому числі подальших ініціатив, щодо безпідставного накладення арешту на майно належне позивачу.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вбачає наявність причинного зв`язку між неправомірними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування і заподіянням позивачу моральної шкоди, у зв`язку з втратою позивачем належного йому майна та неможливістю використовувати та розпоряджатися власним майном мобільним телефоном, побутовому та приватному житті.

Ознайомившись з матеріалами справи представник відповідача-2 Головного управління національної поліції у м. Києві звернувся до суду з відзивом у якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідач вважає обставини на які посилається позивач безпідставними, оскільки частина речей вилучених під час обшуку 24.09.2020 року була повернута під розписку. Решта речей мала бути повернута після проведення необхідних слідчих дій проведення експертизи, про, що повідомлено позивача. Відтак на час звернення відповідача із відзивом тривали слідчі дії по кримінальному провадженню, остаточне рішення по яких не прийнято.

Щодо суб`єкта правопорушення, спірні правовідносини у зв`язку із неповерненням позивачу вилученого під час обшуку майна, мають цивільно-правовий характер, оскільки вилучене у позивача під час кримінального провадження майно, було передане на відповідальне зберігання, а тому обов`язок з повернення даного майна виник саме у зберігача майна.

Отже, у зв`язку із недоведенням позивачем протиправності дій вчинених працівниками правоохоронних органів, представник відповідача-2 заперечує щодо заявлених позивачем вимог.

Крім того, представник відповідача-1 Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, також звернувся до суду з відзивом. Позовні вимоги відповідач вважає надуманими та безпідставними, а суму зазначену до стягнення необґрунтованою, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні розрахунки або документи на підтвердження розміру суми, що підлягає стягненню.

Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 81).

Позивач у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-1, Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, в судове засідання не з`явився, була повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток.

У судовому засіданні представник відповідача-2, Головного управління національної поліції у м. Києві Глущенко О.М., ще раз зазначила обставини викладені у відзиві, проти задоволення позовних вимог заперечила.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві майора поліції Братима Миколи Івановича у кримінальному провадження № 0000072 від 05.02.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України, щодо надання дозволу на проведення обшуку офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Щорса 36 (а.с. 17-20).

24.09.2020 року в межах кримінального провадження № 0000072 від 05.02.2020 року старшим слідчим СУ ГУНП у м. Києві було проведено обшук в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» розташованого за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36Д. За результатами обшуку службовими особами відповідача-2 було вилучено майно, у тому числі й мобільний телефон Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 (а.с. 8-16).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року зобов`язано уповноваженого слідчого СУ ГУНП в м. Києві у кримінальному провадженні № 0000072 від 05.02.2020 року повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно 24.09.2020 року під час проведення обшуку, а саме: мобільний телефон марки Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 з сім-карткою (а.с. 21-22).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000072 від 05.02.2020 року, повернути ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» майно вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36 в офісному приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі» (а.с. 23-27).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року, накладено арешт на майно, вилучене 24.09.2020 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса) 36, в офісному приміщенні за місцем фактичного розташування ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі», в тому числі і на телефон марки Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 (а.с. 28-30).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 грудня 2020 року, скасовано арешт майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року в рамках кримінального провадження № 0001009 від 25.06.2020 року, в частині арешту мобільного телефону Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 (а.с. 31-32).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від:

1) характеру правопорушення;

2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації;

3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;

4) інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до п.3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем. Якщо договором або законом не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах, то позови про таке відшкодування не підлягають задоволенню.(Постанова Великої Палати Верховного Суду у від 25 березня 2020 року (справа №641/8857/17).

Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19, провадження 61-7321св20, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) ГУНП України в м. Києві, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Порядком № 1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Відповідно до статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За статтею 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП України в м. Києві, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Враховуючи викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.

Розглядаючи доводи позивача суд виходить з того, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Втім, матеріали справи не містять достатнього обґрунтування того, що позивач довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави (в тому числі ГУНП України в м. Києві) та шкодою, яку позивач зазнав у зв`язку з тимчасовим позбавленням його володіння мобільним телефоном марки Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 .

Варто звернути увагу на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що мобільний телефон марки Samsung А10 ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 , є його власним майном чи переданим у користування юридичній особі, в офісі якої проводився обшук.

Крім того, ОСОБА_1 належним чином не доведено визначений ним до стягнення розмір моральної шкоди, завданої йому в результаті дій (бездіяльності) працівників ГУНП України в м. Києві. Жодних доказів на обґрунтування запитуваної суми позивачем не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головного управління національної поліції у м. Києві про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач-1 - Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві, адреса: 01601, м. Київ, вул. Терещінківська, 11-а;

відповідач-2 - Головне управління національної поліції у м. Києві, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15.

Суддя Сорока О.В.