ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9760/23 Справа № 177/1130/23 Суддя у 1-й інстанції - Лященко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/1130/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за недійсною додатковою угодою по споживчому кредиту, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року та додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Лященко В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за недійсною додатковою угодою по споживчому кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.05.2019 року ним між АТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до Договору №SAMDN6637. На виконання вимог п.п. 1.5.1. Додаткової угоди ОСОБА_1 на користь AT КБ «ПриватБанк» сплачено грошові кошти в розмірі 23 038, 00 грн. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року зустрічний позов ОСОБА_1 до AT КБ «ПриватБанк», третя особа Південно Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Криворізького районного ВДВС про захист прав споживача, визнання додаткової угоди недійсною зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано недійсною Додаткову угод до кредитного договору № SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між AT КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року рішення залишено без змін. Враховуючи, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року визнано недійсною Додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , за якою останній сплатив грошові кошти в розмірі 23 038, 00 грн., то такі підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

В зв`язку з чим, позивач просив суд, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 23 038, 00 грн. у рахунок повернення коштів за недійсною додатковою угодою до кредитного договору № SAMDN6637, укладено 28.05.2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та стягнути витрати на правничу допомогу.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 23 038, 00 гривень у рахунок повернення коштів за недійсною Додатковою угодою до кредитного договору № SAMDN6637, укладеною 28.05.2019 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , а також в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 гривень та на користь держави судовий збір у розмірі 1 073, 60 гривень.

Додатковим рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року стягнуто з А КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду та додаткове рішення скасувати ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що з метою створення сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором розмір заборгованості за яким станом на 28.05.2019 року становив 122784,88 грн., було укладено додаткову угоду, при підписанні якої позивачу було списано: пені на 88290,969 грн. та штрафу на 1182.968 грн. Додатковою угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 28.05.2019 по 25.11.2019 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок внесення платежів на погашення заборгованості.

За рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року, яким визнано недійсною додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , банком виконується зазначене рішення суду, а саме буде відсторновано усі нарахування з 28.05.2019 р. (відсотки, пеня штрафи), а кошти внесені позивачем на виконання додаткової угоди будуть направлені на погашення кредитного договору №SAMDN6637 зобов`язання за яким наразі не виконано. Доказів щодо виконання зобов`язання за цим договором позивачем не надано.

Крім того, зазначено, що розмір витрат стягнутий судом на правничу допомогу, є значно завищений, матеріали справи не містять детального опису робіт виконаних адвокатом та розрахунку витрат із зазначенням витраченого часу. Дана справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, не є складною, час витрачений адвокатом з викладених у судовому рішення обставин є незрозумілим, тому що відсутній детальний розрахунок часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що кредитні зобов`язання на які посилається представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» не мають жодного відношення до даної справи, оскільки кредитний договір, з іншими умовами, які наразі виконуються позивачем через відділ державної виконавчої служби. Також, в матеріалах справи наявні акти виконаних робіт, наведено детальний опис виконаних робіт та наданих послуг адвокатом, наявні квитанції до прибуткового ордеру, які підтверджують факт оплати послуг адвоката позивачем. Представник АТ КБ «ПриватБанк» був обізнаний про заявлений розмір витрат на правничу допомогу, однак клопотання про їх зменшення не заявляв. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3 500 грн.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції залишенню без змін

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до Договору №SAMDN6637 від 28.05.2019.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.3 Додаткової угоди передбачено, сума заборгованості, що виникла в період з дати укладення Договору до дати підписання цієї Угоди складає 122784,88 грн. Банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, що виникла у період з дати надання Клієнтові кредиту, а саме здійснює прощення: відсотків на 0 грн, комісії на 8 грн, пені на 88290,99 грн, штрафу 1182,98 грн. Строк повернення кредиту до 25.11.2019 року.

Згідно п.п.1.5.1., 1.5.2. Додаткової угоди Клієнт зобов`язується здійснити платіж на погашення заборгованості по Договору у розмірі не менше 4998,00 грн. у строк не пізніше 28.05.2019р. Подальше погашення заборгованості здійснюється Клієнтом шляхом здійснення платежів у розмірі 4718,87 грн. до 25 числа місяця протягом 6 місяців. Розмір останнього щомісячного платежу складає 4718,91 грн.

Пунктом 1.6.1 визначено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбачених п.1.5.2 угоди та/або будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про прощення частини заборгованості, передбачена п.1.2 та умов про зміну відсоткової ставки, передбачена п.1.4 угоди не застосовується.

Кошти отримані від клієнта, для погашення заборгованості за цим договором, перш за все, спрямовуються на відшкодування простроченого тіла кредиту, далі прострочених процентів, тіла кредиту, процентів, простроченої комісії, пені, судових витрат, штрафів (а.с.4).

Відповідно до Виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору SAMDNWFC4 від 28.05.2019 року за період з 01.05.2019 року по 31.12.2019 року ОСОБА_1 на користь AT КБ «ПриватБанк» сплачено грошові кошти 18 300, 05 грн. (а.с. 6)

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року дане рішення суду залишено без змін, визнано недійсною Додаткову угоду до кредитного договору № SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . В іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення (а.с.7-12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року, Додаткова угода до кредитного договору № SAMDN6637, укладена 28.05.2019 року, за якою позивач в період з 28.05.2019 року по 14.12.2019 року сплатив грошові кошти в розмірі 23 038, 00 грн. визнана недійсною, у зв`язку з чим підстави на якій вони були отримані, відпали, тому грошові кошти в розмірі 23 038, 00 грн. підлягають поверненню, в порядку ст. 1212 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначеніст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно достатті 1073 ЦК Україниу разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 встановлено, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №177/1347/17 з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 13.10.2010, яка станом на 31.05.2017 становила 25849,50 грн, з яких заборгованість за кредитом - 11930 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 11412,38 грн, заборгованість за пенею та комісією -800 грн, а також штрафи фіксована частина - 500 грн. та відсоткова складова - 1207,12 грн. (а.с.7-12).

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2017р. набрало законної сили 29.12.2017р. та звернуто АТ КБ «ПриватБанк» до примусового виконання, та відкрито виконавче провадження №56202101 від 17.04.2018 по виконанню виконавчого листа №177/1347/17 щодо стягнення суми боргу 25849,50 грн.

28.05.2019 між сторонами було укладеного додаткову угоду до договору №SAMDN6637, зі змісту якої слідує, що вона укладалася з метою створення сприятливих умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором №SAMDN6637 від 10.05.2012. Відповідно до п.1.1. угоди сторони узгодили, що сума заборгованості, яка виникла в період з дати укладення договору до дати підписання цієї угоди складає 122784,88 грн. За умовами угоди банк здійснює анулювання частини заборгованості, що виникла в період з дати надання Клієнтові кредиту, а саме прощення відсотків 0 грн., пені - 88290,99 грн та штрафу - 1182,98 грн (п.1.2 угоди).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року залишено без змін, задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа Південно-Східне міжрегіональне управління Міністрества юстиції (м. Дніпро) Криворізького районного відділу державної виконавчої служби про захист прав споживача, визнання додаткової угоди недійсною, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано недійсною Додаткову угоду до кредитного договору №SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . В іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи додаткову угоду від 28 травня 2019 року позивач діяв під впливом помилки щодо правової природи вказаного договору, оскільки укладення цієї угоди не відповідало дійсній волі ОСОБА_1 , при цьому банк продовжує нарахування відсотків та пені, чим порушує право споживача, створюючи уявні борги.

Крім того, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 року встановлено, що ОСОБА_1 на виконання вищевказаної угоди, на рахунок 414943 …… 1242, сплатив 4988 та 18040 грн., що становить 23038 грн. На цей же рахунок надійшли кошти стягнуті в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом №177/1347/17 в сумі 260,05 грн, але як слідує з довідок державного виконавця та було підтверджено представником банку в ході судового засідання, кошти сплачені ОСОБА_1 на рахунок банку після 28.05.2019 в сумі 4988 та 18040 грн. не враховані в суму погашень на виконання заборгованості за вищевказаним виконавчим листом, тобто вказана сума коштів отримана банком на підставі додаткової угоди від 28.05.2019, що визнана судом недійсною в силу укладення її в результаті помилки, є фактичною сумою, отриманою банком без відповідної правової підстави.

Таким чином, відповідачем АТ КБ «Приватбанк» безпідставно набуто та утримуються кошти в розмірі 23 038 грн., сплачені позивачем на виконання вимог Додаткової угоди до кредитного договору № SAMDN6637, укладену 28.05.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , яка судом визнана недійсною.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Близька за змістом позиція викладена в постановах ВС від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб, або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або якщо набуття відбулося у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й на час розгляду спору. Водночас слід враховувати, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Таким чином, кошти сплачені ОСОБА_1 на рахунок банку після 28.05.2019 в сумі 4988 та 18040 грн., що становить 23038,00 грн., отримані банком на підставі додаткової угоди від 28.05.2019, що визнана судом недійсною в силу укладення її в результаті помилки, є фактичною сумою, отриманою банком без відповідної правової підстави.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові кошти в розмірі 23038,00 грн. підлягають поверненню, в порядку ст.1212 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, внесені позивачем на виконання Додаткової угоди, будуть направлено на погашення Кредитного договору №SAMDN6637, оскільки зобов`язання за ним ОСОБА_1 не виконано, не є підставою для скасування рішення суду по суті даного спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині стягнення оскаржуваними рішенням та додатковим рішенням з АТ КБ «Приватбанк» витрат на правничу допомогу в розмірі відповідно 8000 та 3000 (разом 11 000) грн. з огляду на наступне.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis §268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 922/2604/20,

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, що 01 травня 2023 року між адвокатом Кривенко І.М. та Великикм В.В. укладено Договір про надання правової допомоги, згідно умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення в порядку та строки, обумовлені сторонами (а.с.24).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, заявником подані договір про надання правової допомоги від 01.05.2023, акт виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги складений 09.06.2023 (а.с.22), акт виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги складений 17.07.2023 (а.с.48), акт виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги складений 25.09.2023 (а.с.79), квитанція до прибуткового касового ордера №14 від 09.06.2023 на суму 7 000 грн., (а.с.23), квитанція до прибуткового касового ордера №15 від 17.07.2023 на суму 1 000 грн., (а.с.49), квитанція до прибуткового касового ордера №20 від 25.09.2023 на суму 3 000 грн., (а.с.80).

Відповідно до Акту виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги №б/н від 01.05.2023 року, складеного 09.06.2023, адвокат Кривенко І.М. надала клієнту правову допомогу, яка складається з консультації з правових питань та захисту прав у судовому порядку 1 000 грн. (1 година), складання заяви про досудове врегулювання спору 1 000 грн. (1 година), складання позовної заяви 5 000 грн. (8 годин), участь та/або прибуття адвоката у судове засідання 1000 грн. (а.с. 22)

Відповідно до Акту виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги №б/н від 01.05.2023 року, складеного 17.07.2023 року, адвокат Кривенко І.М. надала клієнту правову допомогу, яка складається з складання відповіді на відзив 1000 грн. (2 години) ( а.с.48).

Відповідно до Акту виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги №б/н від 01.05.2023 року, складеного 25.09.2023, адвокат Кривенко І.М. надала клієнту правову допомогу, яка складається з складання клопотання про витребування доказів - 1000 грн. (1 година), участь та/або прибуття адвоката у судові засідання 09.08.2023 та 06.09.2023 - 2000 грн. (а.с.79).

Загальна вартість наданої правової допомоги адвокатом Кривенко І.М. складає 11 000 грн. Таким чином, в справі підтверджено надання правничих послуг представником відповідача, які пов`язані з розглядом справи.

Колегією суддів враховано, що матеріали справи не містять заперечення чи клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий за рішенням та додатковим рішенням суду з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача в загальній сумі 11000 грн., відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Підстави для зменшення розміру суми цих витрат у силу вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кривенко І.М. просила стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 грн., на підтвердження чого надала акт виконаних юридичних послуг за договором про надання правової допомоги б/н від 01.05.2023 року, складений 15.11.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №21 від 15.11.2023 року.

Враховуючи надані стороною позивача ОСОБА_1 докази та прийняте судом апеляційної інстанції рішення, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення 3 500 грн. на оплату вартості виконаної адвокатом роботи з підготовки відзиву на апеляційну скаргу, оскільки зміст і доводи відзиву на апеляційну скаргу є в загалом ідентичні за суттю та об`ємом тим доводам, які викладені у відповіді на відзив на позовну заяву.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року та додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: