Справа №489/6453/21
Провадження №2/489/304/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

за участю: представниці позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представниці відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: провести поділ спільного майна позивача та відповідача, виділивши у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по частки квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску у розмірі 58220,00 грн.; стягнути з відповідача судові витрати. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2008 по 12.04.2021. Шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного подружнього проживання ними була придбана квартира АДРЕСА_1 за спільні сумісні кошти, проте, зареєстрована за відповідачем. Крім того, під час перебування у шлюбних відносинах, в 2019 році ними було придбано автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, який в подальшому відповідачем було продано без її згоди. Приблизна ціна вказаного автомобіля становить 4100 доларів США. Також їй стало відомо про те. що відповідач за час шлюбу придбав новий автомобіль, але уклав договір купівлі продажу від імені свого брата як покупця.

Від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: однокімнатну квартиру житловою площею 17,4 кв.м., загальною площею 31,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; поділити майно, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , виділивши частину вказаної квартири за кожним; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 85900,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки Mercedes-Benz Е320, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 57800,00 грн. та судові витрати. Вказане майно було придбано в період перебування у шлюбних відносин з відповідачем. Автомобілі були продані відповідачем без згоди позивачки.

Від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2008. Від спільного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано від 12.04.2021. З моменту реєстрації шлюбу та до моменту укладення Договору купівлі продажу спірної квартири, відповідач офіційно був працевлаштований та отримував незначну заробітну плату. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, а отже, не оспорюється позивачкою, остання в період з 2008 року по 2011 рік перебувала на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною, а в подальшому взагалі звільнилася. 21 вересня 2013 року ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Вартість зазначеного майна становила 128165,00 грн. Станом на момент укладення договору купівлі продажу спірної квартири, позивачка не мала жодного заробітку, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною, в подальшому звільнилася та вела домашнє господарство, а дохід відповідача був такий, що останнього з урахуванням на його утриманні малолітньої дитини на дружини, ледве вистачало для задоволення звичайних потреб. У вказаний період часу, значну матеріальну підтримку надавав батько відповідача ОСОБА_6 , який, зокрема, допоміг матеріально на придбання квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 16000,00 доларів США.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Вказує, що за час спільного подружнього проживання з відповідачем, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира, відповідно до п. 10 Договору, набута у спільну сумісну власність подружжя, так як відповідач, він же покупець по договору, на момент придбання квартири, перебував у зареєстрованому шлюбі, та на купівлю квартири та на укладення Договору купівлі продажу, була надана згода позивачки, про що була подана відповідна заява 21.09.2013 за реєстровим № 1508. А тому, вважає, що спірна квартира є спільною власністю подружжя та підлягає поділу.

Від представниці відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що дійсна справа розглядається в порядку загального позовного провадження, а отже для позивача діє імперативна норма стосовно строків подання заяв про збільшення позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання, тобто в даному випадку до 23 лютого 2023 року. Як вбачається з матеріалів справи, звіти про оцінку майна виготовлені ПП «Експертно-діловий центр «Лідер», який є експертом з оцінки майна, майнових прав та бізнесу на території України. При цьому, наданий на підтвердження здійснення експертної діяльності Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ПП «Експертно-діловий центр «Лідер» не містить номеру документу, дати його видачі та строку дії, а також підпису керівника Фонду держмайна України та засвідчення печаткою. Таким чином, вказані Звіти про оцінку майна повинні бути визнані судом недопустимими. Якщо розглядати зазначену позовну заяву від 20.02.2022, як належну, то остання не містить належних та допустимих доказів вартості спірного майна, яке позивачка просить поділити з відповідачем, станом на момент розгляду справи, якими, зокрема, може бути висновок експерта, а також не містить вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілю марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску. Стосовно позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 , а також поділ зазначеного нерухомого майна, то відповідач не визнає зазначених позовних вимог та вважає їх необґрунтованими. З моменту реєстрації шлюбу та до моменту укладення договорів купівлі продажу квартири, відповідач працював на посаді монтажника та отримував незначну заробітну плату. Сукупний дохід відповідача, з урахуванням того, що на його утриманні перебувала дружина та малолітня дитина, складав трохи більше половини вартості квартири, що унеможливлює її придбання без допомоги сторонніх осіб, зокрема, батька відповідача. Стосовно посилань позивачки про те, що вона мала мінливий дохід за час перебування у шлюбі та економила кошти, то вказане повністю спростовується самою позивачкою, яка заявляє про те, що вона перебувала в декретній відпустці, а потім взагалі звільнилася через необхідність догляду за дитиною, яка постійно хворіла. Батько відповідача у вересня 2013 року надав відповідачу грошові кошти у сумі 16000 доларів США для купівлі квартири.

Ухвалою суду від 26.10.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.

Ухвалою суду від 19.12.2022, витребувано докази та відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07.02.2023, заяву представниці відповідача про долучення доказів залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 23.02.2023, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2008 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.04.2021.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_3 .

Позивачка зазначає, що за період шлюбних відносин вона з відповідачем придбали спірне майно, яке підлягає поділу як спільне набуте майно подружжя.

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу від 21.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1509.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №9764348 від 21.09.2013.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що на момент придбання спірної квартири позивачка не мала жодного доходу, а його доходів ледве вистачало на проживання, тому його батько надав кошти у розмірі 16000 доларів США для придбання квартири.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Надаючи оцінку наданим стороною відповідачем доказам, суд зазначає наступне.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідна правова позиція визначена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017 року у справі № 718/585/16-ц, за якою майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, з поданих відповідачем доказів не вбачається, що саме за отримані ним від батька кошти, останній придбав спірне нерухоме майно.

Отже, ті обставини, що нерухомість була придбана відповідачем особисто за позичені або подаровані кошти і не в інтересах сім`ї, відповідач не довів належними та допустимим доказами, а відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що вищевказана квартира була куплена на кошти його батька належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості залишається непохитною.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, а саме шляхом визнання права власності по частині квартири за позивачем та відповідачем.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_4 та автомобіля Mercedes-Benz Е320, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд приходить до наступного.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Як вбачається з аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ МВС України від 15.12.2021, за ОСОБА_2 були зареєстровані транспортні засоби: автомобіль Mercedes-Benz Е320 3199, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та автомобіль Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_4 .

Відповідно до звіту про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного ПП «Експертно-діловий центр «Лідер», оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу вантажний фургон Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_5 , визначена станом на дату оцінки 24.02.2023 на замовлення ОСОБА_4 , з метою визначення ринкової вартості об`єкту оцінки для прийняття майнових рішень, складає 171800 грн. без ПДВ.

Згідно звіту про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного ПП «Експертно-діловий центр «Лідер», оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу легкового автомобіля Mercedes-Benz Е320, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_6 , визначена станом на дату оцінки 24.02.2023 на замовлення ОСОБА_4 , з метою визначення ринкової вартості об`єкту оцінки для прийняття майнових рішень, складає 115600 грн. без ПДВ.

Згідно звіту про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного ПП «Експертно-діловий центр «Лідер», оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу легкового автомобіля Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_5 , визначена станом на дату оцінки 24.02.2023 на замовлення ОСОБА_4 , з метою визначення ринкової вартості об`єкту оцінки для прийняття майнових рішень, складає 171800 грн. без ПДВ.

Таким чином обидва транспортні засоби були продані в період знаходження сторін у шлюбі.

Позивачка вказує на те, що транспортні засоби були продані без її згоди, тому вважає що з відповідача підлягає стягненню половина вартості обох транспортних засобів.

Згідно листа з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській обл. від 20.12.2021 за вих. № 31/4048-14-2021, згідно автоматизованих обліків, наявних у розпорядженні РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, 25.07.2020 у ТСЦ 4841 РСЦ МВС в Миколаївській області, транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 110 D та 29.10.2020 транспортний засіб Mercedes-Benz Е320 перереєстровані на інших власників.

З наданих матеріалів Регіональним сервісним центром, а саме: Договору купівлі продажу транспортного засобу № 10850/07/2020 від 25.07.2020, ціна транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 110 D становить 10000 грн.; Договору купівлі продажу транспортного засобу 4841/2020/2272342 від 29.10.2020, ціна транспортного засобу Mercedes-Benz Е320 складає 45000,00 грн.

Суд виходить із того, що набуті сторонами за час шлюбу автомобілі, відповідач відчужив їх іншім особам в період шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Суд оцінюючі докази вважає, що позивачкою жодним належним та допустимим доказом не доведено факту продажу автомобілів без її згоди в період шлюбу, так само як і витрачання отриманих від продажу транспортних засобів грошових коштів не в інтересах сім`ї.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2647,13грн (65% від фактично заявлених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по частині за кожним.

В задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсації вартості частини автомобілів марки Mercedes-Benz Vito 110 D, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_4 та Mercedes-Benz Е320, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2647,13грн (дві тисячі шістсот сорок сім гривен тринадцять копійок).

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено «05» грудня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева