Постанова

Іменем України

15 червня 2023 року

м. Київ

справа № 127/9786/20

провадження № 61-8661св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , редакція газети «33 канал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медвецького С. К., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , редакції газети «33 канал» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 10 червня 2014 року він працює на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» (далі - КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», Центр). Починаючи з кінця березня 2020 року ОСОБА_2 поширює неправдиву інформацію про його діяльність, як керівника Центру, порочить його честь, гідність, професійні якості та дискредитує як лікаря і директора Центру у засобах масової інформації (далі - ЗМІ), соціальних мережах, веб/інтернет-чатах, форумах та месенджер-групах.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211 та розпорядження Кабінету Міністрів України «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25 березня 2020 року № 338-р на всій території України установлено карантин та режим надзвичайної ситуації.

У публікаціях газети «33 канал» журналіста ОСОБА_2 та на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» велась мова про наявність у нього захворювання на коронавірус, приховування ним та медичними працівниками Центру факту його захворювання, надання фальсифікованих результатів обстежень. ОСОБА_2 інформувала населення області про неправдиві факти з його життя (святкування дня народження) і подала цю подію як місце, де відбулось зараження коронавірусом медичних працівників, зокрема, завідувача кафедри Вінницького національного університету ім. М. Пирогова (далі - ВНМУ ім. М. Пирогова). Також ОСОБА_2 звертала увагу читачів, що він, як керівник Центру, не вжив належних заходів, внаслідок чого пацієнтка захворіла на COVID-19.

Зокрема, 02 квітня 2020 року ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» опублікувала пост, в якому зазначила: «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказувала, що тести зроблені його підлеглими в лабораторії лікарні КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» і вірити опублікованим ним результатам на його особистій сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» не можна. Далі у коментарях під постом ОСОБА_2 вказувала, що має фактаж і перевірену інформацію і у відповідь на коментар юриста Центру про відсутність у ОСОБА_1 захворювання на COVID-19 зазначає, що це не відповідає дійсності, що має з цього приводу свої власні джерела та вказує, що позивача від роботи відсторонено.

Позивач зазначав, що вказані коментарі ОСОБА_2 є неправдивими та такими, що дискредитували його як головного лікаря КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», оскільки формували суспільну думку про його непрофесійність, безвідповідальність та приховування ним захворювання на COVID-19.

06 квітня 2020 року в газеті «33 канал» опублікована стаття ОСОБА_2 «29 медпрацівників на Вінниччині вражені коронавірусом, серед них завкафедрою мед університету - перший професор, який захворів на коронавірус». У зазначеній статті ОСОБА_2 вказує прізвище ОСОБА_1 і розповідає про виклик його ОСОБА_3 - директором державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерств охорони здоров`я України» і ОСОБА_4 - директором Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, для повторного обстеження у лабораторному центрі. І натяк: «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».

Така вимога є завідомо провокативною, не могла бути виконана, оскільки суперечила системі обстеження на коронавірус, а вказівка про те, що якщо він не прийде на обстеження, то приховує захворювання, в черговий раз наштовхувала читачів на думку про неправдивість наданої ним інформації про відсутність у нього захворювання на коронавірус та непорядність його як лікаря.

Цей самий текст статті був опублікований ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» 06 квітня 2020 року об 11 год. 59 хв.

Таким чином, на його думку, ОСОБА_2 намагалася максимально поширити про нього негативну інформацію із зазначенням його прізвища, посади та недостовірність попередніх обстежень на коронавірус. Проте, ні від ОСОБА_3 , ні від ОСОБА_4 він особисто таких вимог не отримував, а дізнався про вказані обставини саме з посту ОСОБА_2 .

Публічне повідомлення в статті і пості ОСОБА_2 його прізвища, посади та вимога щодо обстеження, а також звернення ОСОБА_2 до будь-яких установ щодо його стану здоров`я є порушенням права на конфіденційність та медичну таємницю і є втручанням в особисте життя, а провокація щодо необхідності відвідування ним особисто лабораторний центр була зроблена з метою доведення до читачів приховування ним хвороби та його дискредитації.

Недостовірність поширеної інформації відносно його захворювання на COVID-19, яку виклала ОСОБА_2 у свої висловлюваннях у ЗМІ, спростовується негативними результатами аналізів молекулярно-генетичного дослідження державної установи «Вінницького обласного лабораторного центру МОЗ України» від 31 березня 2020 року № 640; від 01 квітня 2020 року № 763; від 09 квітня 2020 року № 2186; від 10 квітня 2020 року № 3196.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію головного лікаря КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради» Шамрая В. А. інформацію, опубліковану ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» та в газеті «33 канал», а саме:

- інформацію, опубліковану в пості 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі «Фейсбук» щодо отримання ОСОБА_1 попередження про кримінальну відповідальність та замовчування ним цього факту;

- інформацію, викладену в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» про проведення дослідження аналізів ОСОБА_1 на СОVID-19 в лабораторії КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради»;

- інформацію, опубліковану в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» про відсторонення ОСОБА_1 з посади головного лікаря;

- інформацію, опубліковану ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» 06 квітня 2020 року об 11 год 59 хв. щодо виклику ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для проходження обстеження на СОVID-19 в державній установі «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»;

- інформацію, опубліковану ОСОБА_2 в статті «29 медпрацівників на Вінниччині вражені коронавірусом, серед них завкафедрою мед університету - перший професор, який захворів на коронавірус» в газеті «33 канал» (публікація в газеті «33 канал» від 06 квітня 2020 року) щодо виклику ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для проходження обстеження на СОVID-19 в державній установі «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»;

- інформацію, опубліковану в коментарі ОСОБА_2 під постом від 02 квітня 2020 року о 12 год. 33 хв. на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», щодо результатів обстеження;

- зобов`язати редакцію газети «33 канал» і ОСОБА_2 спростувати викладені у статті і постах факти як такі, що не відповідали дійсності і зганьбили його честь, гідність і ділову репутацію, шляхом опублікування на першій сторінці щотижневого видання газети «33 канал» розміром не менше половини друкованого листа формату А4, зі збереженням кількості тиражу газети, вибачення за поширення про нього неправдивої інформації та втручання у особисте життя, порушення прав людини, приниження честі, гідності та ділової репутації за свій рахунок протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили;

- стягнути солідарно з редакції газети «33 канал» і ОСОБА_2 на його користь 1 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати у справі.

Справа розглядалася судами не одноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставин поширення у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», відносно нього недостовірної інформації, а також поширення такої інформації саме відповідачами, а надані позивачем роздруківки тексту не містять ідентифікуючої інформації сайтів в мережі Інтернет, за якою б вбачалась можливість її перевірки та встановлення авторів цих текстів.

Також суд зазначив, що публічний статус позивача, який працює на посаді директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України, та суспільний інтерес щодо його особи свідчать про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, ніж до окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Суд також зауважив, що позивач відповідно до вимог статей 275, 277 ЦК України скористався своїм правом на відповідь та спростування інформації, надавши інтерв`ю у публікації «Спалах коронавірусу в онкоцентрі коментує головний лікар Володимир Шамрай» в газеті «33-й канал» від 08 квітня 2020 року № 16, у якому спростував всі доводи та твердження, які містяться у роздрукованих текстах та інформацію у яких він оспорює.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив із недоведеності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що оспорювана інформація розповсюджена у спосіб, який зазначений у позовній заяві. З доданих до матеріалів справи доказів неможливо встановити хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі Фейсбук (http://facebook.com). Надані стороною позивача роздруківки із сторінок в соціальній мережі не є підтвердженням ідентифікації особи та у розумінні статті 78 ЦПК України не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У соціальних мережах кожна особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що оспорювана ним інформація поширена саме відповідачами та розміщена на ресурсах відповідачів, які факт її розміщення заперечують. Таким чином, позивачем не доведено факт причетності відповідачів до розміщеної інформації, що є фактично припущенням сторони позивача.

Вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання спростувати вказану інформацію та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною інформації, які позивачем не доведено.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку поданим стороною позивача доказам, а саме: звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року, не зазначив мотивів відхилення клопотання про долучення цих доказів. Крім того, апеляційний суд не дослідив та не надав належної правової оцінки доданій позивачем до позовної заяви завіреній копії щотижневої газети «33 канал», в якій опублікована стаття «29 медпрацівників на Вінниччині вражені коронавірусом, серед них завкафедрою мед університету - перший професор, який захворів на коронавірус». За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що позивач не довів факту поширення відповідачами інформації, про спростування якої заявлено позов.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року змінено шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що поданими стороною позивача доказам, а саме: звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року, підтверджено обставини щодо поширення відповідачами у мережі Інтернет, зокрема, у соціальній мережі «Фейсбук», інформації щодо позивача. Водночас, поширена відповідачами інформація відображає оціночні судження, думки, переконання автора, критичну оцінку ним певних фактів. Як такі, що відображають суб`єктивні думки і погляди відповідачів, їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норми матеріального права, зокрема без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що позивач надав належні докази, які доводять факт поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для задоволення позову. Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні клопотань про виклик свідків, витребування доказів та проведення експертизи, що позбавило останнього можливості довести той факт, що саме відповідачі поширювали недостовірну інформацію.

У грудні 2022 року до Верховного Суду від відповідачів, інтересах яких діє представник - Якименко-Шевчук Ю. О., надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому вони просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, містять відомості, які не відповідають дійсним обставинам справи. Посилання в касаційній скарзі на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними тим, які виникли між сторонами у цій справі, зокрема, у справі № 398/4136/15-ц встановлено, що стосовно позивача поширена інформація про вчинення ним кримінального правопорушення за відсутності вироку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2022 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 127/9786/20 із Вінницького міського суду Вінницької області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року матеріали справи № 127/9786/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанова апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційвстановили, що з 10 червня 2014 року ОСОБА_1 займає посаду директора КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» МОЗ України.

ОСОБА_1 вказував, що в публікаціях газети «33 канал» журналіста ОСОБА_2 та на її сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» велась мова про наявність у нього захворювання на коронавірус, приховування ним та медичними працівниками Центру факту його захворювання на коронавірус, надання фальсифікованих результатів обстежень.

Зокрема, 02 квітня 2020 року від імені ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» опублікувано пост, в якому зазначено: «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказано, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», аналізи взято незаконно і вірити опублікованим позивачем результатам на його особистій сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» не можна.

Також, від імені ОСОБА_2 у коментарях під постом вказано, що вона має фактаж і перевірену інформацію і у відповідь на коментар юриста Центру про відсутність у позивача захворювання на COVID-19 погрожує останньому.

06 квітня 2020 року в газеті «33 канал» опублікована стаття ОСОБА_2 «29 медпрацівників на Вінниччині вражені коронавірусом, серед них завкафедрою мед університету - перший професор, який захворів на коронавірус». У зазначеній статті вказується прізвище ОСОБА_1 і розповідається про виклик позивача ОСОБА_3 - директором державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерств охорони здоров`я України» і ОСОБА_4 - директором Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, для його повторного обстеження у лабораторному центрі особисто. І натяк: «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».

Цей самий текст статті був опублікований від імені ОСОБА_2 на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» 06 квітня 2020 року об 11 год 59 хв.

В друкованому засобі масової інформації - газеті «33-й канал» № 16 від 08 квітня 2020 року було опубліковано статтю під назвою: «Спалах коронавірусу в онкоцентрі коментує головний лікар Володимир Шамрай» (а. с. 102). У вказаній публікації, зокрема, розміщено інтерв`ю, надане ОСОБА_1 газеті «33-й канал», у якому позивач відповідає на запитання кореспондента та спростовує своє захворювання на коронавірус.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, оцінивши зміст кожного висловлювання, які позивач просив спростувати, зробив обґрунтований висновок, що спростовувана позивачем інформація є оціночними судженнями, а тому не підлягає спростуванню.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідачами щодо нього поширена недостовірна інформація:

«У «33-го» є інформація про двох і головних лікарів Вінницьких обласних лікарень, у яких є підозра на коронавірус (оперативно перевіряємо її) Один - контактер… В онко - інфікований уролог - хірург.. Є підозри і у інших - контактерів..». «Як і про те, де могли інфікуватись лікарі і головний, заступник і навіть завкафедрою (якщо це підтвердиться)? Чи на дні народження головного? Який тест у нього? Чому він вже отримав попередження про кримвідповідальність, але не зізнається?», а в коментарях під постом вказано, що тести зроблені підлеглими позивача в лабораторії лікарні - КНП «Подільській регіональний центр онкології Вінницької обласної ради», аналіз взяли незаконно, і не можна вірити позивачем опублікованим результатам на його особистій сторінці у Фейсбук. Також, від імені ОСОБА_2 у коментарях під постом вказано, що має фактаж і перевірену інформацію і на коментар юриста Центру погрожує йому, що вона завтра прийде до нього на роботу і тому радить йому не виступати.

«29 медпрацівників на Вінниччині вражені короновірусом, серед них завкафедрою мед університету - перший професор, який захворів на короновірус». У зазначеній статті вказується прізвище позивача і розповідь про вимогу зі сторони ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прийти і пройти обстеження повторно, з`явившись в «Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» особисто. І натяк: «Не прийде - нехай журналісти роблять висновки».

Верховний Суд погоджується із тим, що спростовувана інформація є оціночним судженням, оскільки за своїм змістом публікації не містить однозначного твердження щодо стану здоров`я позивача, а є вираженням суб`єктивної думки особи щодо зазначених у ній обставин, публікації написані у формі роздумів та суджень, пов`язані із можливим поширенням на території лікарень м. Вінниці тяжкої інфекційної хвороби, тому викликають громадський інтерес.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні клопотань про виклик свідків, витребування доказів та проведення експертизи, що позбавило останнього можливості довести той факт, що саме відповідачі поширювали недостовірну інформацію, оскільки при розгляді справи в суді апеляційної інстанції цей недолік усунуто. Так, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 від клопотань, викладених у заявах від 22 січня 2021 року, а саме: про виклик свідків, витребування доказів, проведення експертизи. Залучено до матеріалів справи звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 26 лютого 2021 року та довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його власника від 26 лютого 2021 року. На підставі зазначених доказів суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов пред`явлений до належних відповідачів.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, є необґрунтованими, оскільки висновки у зазначеній справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так у справі № 398/4136/15-ц судами встановлено, що відповідач виготовив та розповсюдив книгу, у якій міститься конкретна інформація про вчинення позивачем злочину і порушення ним законодавства, які не доведені, а тому така інформація є недостовірною. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що інформація, поширена про позивача, є оціночними судженнями.

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених вимог, тому такі аргументи відхиляються.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову в задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у незмінній частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак