Справа № 489/294/20
Номер провадження 2/489/53/23
22 листопада 2023 року місто Миколаїв
Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого судді Кокорєва В. В.,
за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Російської Федерації (далі - відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України
Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05.04.2014 чоловік позивача - ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією Заводським РВК Миколаївської області, остання посада - стрілець-радіотелефоніст 1-го відділення 3-го стрілецького взводу 10-ї стрілецької роти 4-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ МВС України, військове звання - молодший сержант. З 28.07.2017 ОСОБА_2 брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Відповідно до Розпорядження командувача Національної гвардії України від 05.06.2014 №1 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 №156 дск, ОСОБА_2 в числі інших військовослужбовців зазначеної частини був направлений до населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області для виконання завдань на державному кордоні та надання допомоги Державній прикордонній службі України. 23.08.2014 приблизно о 10:00 год. в результаті мінометного обстрілу чоловік позивача був смертельно поранений поблизу вказаного вище населеного пункту. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.03.2019 у справі №489/7910/18, яке набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні службових обов`язків 23.08.2014 в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В результаті зазначених дій позивачу завдано моральної шкоди, зокрема, завдано тяжких моральних страждань, порушено право на повагу до сімейного життя. Внаслідок втрати чоловіка, ОСОБА_1 відчуває постійний душевний біль та страждання, незахищеність, розчарування, втратила сенс життя та віру в майбутнє. Позивач вказує на те, що постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. ОСОБА_1 просить розглядати справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон). 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності. 05.05.2023 на адресу Ленінського районного суду м. Миколаєва надійшов лист "Про хід виконання судового доручення" відповідно до якого Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надіслало отримане від Міністерства закордонних справ України доручення Ленінського районного суду м. Миколаєва з копією ноти Посольства Російської Федерації в Республіці Білорусь №685/н від 09.12.2022.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.
З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 вбачається, що 28 червня 1996 року Заводським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Миколаєва зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання змінила прізвище на " ОСОБА_4 ".
Відповідно до копії довідки №2523 від 30.12.2014, підписаної т.в.о. Військового комісара Заводського районного військового комісаріату Миколаївської області майором ОСОБА_5 , з 05.04.2014 на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України №1126-VІІ від 17.03.2014 ОСОБА_2 був призваний Заводським районним військовим комісаріатом Миколаївської області на військову службу за мобілізацією в команду НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №19 від 05.04.2014. Молодший сержант ОСОБА_2 стрілець-радіотелефоніст військової частини НОМЕР_1 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в бою з терористами в районі населеного пункту Лисиче, що під Амвросіївкою Донецької області при виконанні завдань, визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом", та був виключений 23.08.2014 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №178 від 27.08.2014 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та особового складу Збройних Сил України у зв`язку із загибеллю пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з копією Довідки №60 від 30.08.2018, яка видана ОСОБА_1 , підписана першим заступником командира військової частини НОМЕР_1 - начальник штабу підполковник ОСОБА_6 , в тому, що її чоловік солдат ОСОБА_2 у період з 28.07.2014, у складі військової частини НОМЕР_1 , перебував у службовому відрядженні зоні проведення антитерористичної операції та загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії Акту №9 про нещасний випадок (загибель) молодшого сержанта (резерву) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата і час нещасного випадку - 23.08.2014 о 10:00 год., місце, де стався нещасний випадок - Донецька область, н.п. Лисиче. Відповідно до Розпорядження командувача Національної гвардії України від 05.06.2014 №1 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 №156 дск, ОСОБА_2 був направлений для виконання завдань на державному кордоні та надання допомоги Державній прикордонній службі України до населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області. 23.08.2014 приблизно о 10:00 год. в результаті мінометного обстрілу невідомими особами був смертельно поранений стрілець-радіотелефоніст 1-го відділення 3-го стрілецького взводу 10-ї стрілецької роти 4-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_2 .
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.03.2019 у справі №489/7910/18 встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.1167 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).
За приписами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1200 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого) шкода відшкодовується : чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
В п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справа про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 (далі - ППВСУ №4 від 31.03.1995) зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 ППВСУ №4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №464/3789/17 від 10.04.2019).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 818/607/17 від 24.03.2020 зазначено, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Європейської Конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання.
В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 (підписаний Україною, Російською Федерацією, Сполученим Королівством Великої
Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки) Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта НБСЄ поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде
використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларацією прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення (ч.ч. 9-10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).
Амвросіївський район Донецької області станом день смерті чоловіка позивача ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) містився в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014.
Суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно з яким вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
В постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 925/1049/13, зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд у мотивувальній частині рішення наводить розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.
Моральна шкода, яка завдана відповідачем позивачу полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_1 зазначала у зв`язку із смертельним пораненням (вбивством) її чоловіка 23.08.2014 в населеному пункті Лисиче Амвросіївського району Донецької області. Як зазначає позивач, внаслідок втрати чоловіка ОСОБА_1 відчуває постійний душевний біль та страждання, незахищеність, розчарування, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, позивач постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.
Компенсація позивачу моральної шкоди підлягає стягненню саме з відповідача, оскільки Російська Федерація є державою, що здійснює окупацію, порушуючи норми міжнародного права, порушила право кожного, зокрема ОСОБА_2 - чоловіка позивача, на життя, якого в результаті мінометного обстрілу було смертельно поранено 23.08.2014 в населеному пункті Лисиче Амвросіївського району Донецької області (станом на 23.08.2014 було тимчасово окупованою територією України), що знаходиться у прямому причинному зв`язку з моральною шкодою, завданою позивачу.
У спростування зазначених позивачем доводів стосовно стягнення компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, представником відповідача будь-яких доказів не надано.
Відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Стягнути з Російської Федерації на користь держави (України) судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривен 80 копійок).
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 22.01.1997 Очаківським МРВ УМВС України в Миколаївській області, адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення - з моменту складення повного тексту рішення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.12.2023.

Суддя В. В. Кокорєв