ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/13659/20

провадження № 22-ц/818/492/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі, - ОСОБА_2 , Центр надання адміністративних послуг Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2022 року ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, після уточнення якого від 24.02.2021 ( т. 1 а.с. 86 - 88 ) просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 ( надалі Договір дарування) укладений 01.08.2012 між ним та ОСОБА_2 ; зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Харківської міської ради скасувати реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_2 ; стягнути з Харківського апеляційного суду часткову компенсацію моральної шкоди в сумі 1 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 01.08.2012 між ним та ОСОБА_2 укладено договір Дарування , згідно якого позивач подарував останній квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір є недійсним, оскільки є укладеним при збігу важких обставин та на вкрай невигідних умовах. Так, на час укладання договору у позивача з`явились важкі розлади здоров`я, виявлено пошкодження нервової та серцево-судинної системи, запаморочення, головний біль, похитування при ходьбі, а також значне схуднення за короткий термін. Таке погіршення здоров`я викликало у позивача припущення про неприродні причини його виникнення, а саме через умисні дії третіх осіб. Через побоювання за власне життя та з метою уникнення можливих протиправних дій по заволодінню третіми особами належним позивачу житлом, він вирішив передати квартиру у власність своїй матері ОСОБА_2 шляхом укладання договору дарування. Передумовою розладів здоров`я, внаслідок яких він був змушений укласти спірний договір стали негативні впливи радіохвиль, внаслідок експлуатації його сусідами ОСОБА_3 , які проживають у квартирі АДРЕСА_2 , якихось радіоелектронних приладів, технічних засобів негласного отримання інформації. Вважає, що ОСОБА_3 мали намір заволодіти його квартирою, оскільки останні займаються протиправною діяльністю, пов`язаною з придбанням та заволодінням квартирами, не маючи при цьому достатнього доходу. На час звернення до суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продовжують використовувати пристрої в своїй або сусідній квартирі з метою провокації конфліктів та застосування насильства до позивача. Протягом тривалого часу у позивача спостерігається щоденний головний та лицьовий біль, порушення функцій внутрішніх органів від спрямованої дії електромагнітних полів. Також вказує, що ОСОБА_8 або ОСОБА_9 у 2000 році викрали його паспорт, який ймовірно міг бути використаний при відчуженні квартири позивача. Вважає, що за незаконне спостереження за ним ОСОБА_3 , працівниками міліції надано сприяння останнім у отриманні прав на нерухомість. Оскільки зазначені обставини стали передумовою для укладення договору дарування квартири, зазначений правочин вчинено ним під впливом тяжких обставин, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.12.2022 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства. Доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір був вчинений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, ОСОБА_1 не надано.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив рішення змінити та задовольнити позов.

В апеляційні скарзі скаржник посилався на те що суд не повно встановив обставини у справі та не надав належної оцінки поясненням ОСОБА_1 по суті позову, не сприяв позивачу у витребуванні доказів на підтвердження позовних вимог. Матеріали справи містять дані про те, що на час укладання договору у позивача з`явились важкі розлади здоров`я, виявлено пошкодження нервової та серцево-судинної системи, запаморочення, головний біль, похитування при ходьбі, а також значне схуднення за короткий термін. Передумовою розладів здоров`я, стали негативні впливи радіохвиль, внаслідок експлуатації його сусідами Петровими, які проживають у квартирі АДРЕСА_2 , якихось радіоелектронних приладів, технічних засобів негласного отримання інформації. На час звернення до суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продовжують використовувати пристрої в своїй або сусідній квартирі, з метою провокації конфліктів та застосування насильства до позивача. ОСОБА_8 або ОСОБА_9 у 2000 році викрали його паспорт, який ймовірно міг бути використаний при відчуженні квартири позивача. Через побоювання за власне життя та з метою уникнення можливих протиправних дій по заволодінню третіми особами належному позивачу житлу, вирішив передати квартиру у власність своїй матері ОСОБА_2 , шляхом укладання Договору дарування.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 01 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов договору дарувальник - ОСОБА_1 , подарував зазначену квартиру ОСОБА_2 .

Зазначений правочин вчинений у присутності Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. та посвідчений останнім.

Із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 , який є позивачем по справі, показав наступне, що ОСОБА_2 , відповідач по справі, є його матір`ю. Так, у 2012 році він уклав з відповідачем договір дарування квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки був укладений при збігу тяжких обставин. Мотивом укладення даного договору було уникнення вчинення протиправних дій з боку його сусідів « ОСОБА_3 » та інших осіб. Вказує, що по відношенню до нього тривалий час експлуатуються електронні пристрої, внаслідок чого у свідка з`явились розлади здоров`я, а також небезпечні для життя ушкодження. В період з 2008 по 2012 рік у нього виявили пошкодження серця, що може стати причиною раптової смерті. Свідок припускає, що вказанні дії здійснювали його сусіди « ОСОБА_3 », підключаючи до мережі інтернет різні пристрої негласного отримання інформації, що причиняє свідку фізичний біль та пошкодження внутрішніх органів. Крім того, свідок припускає, що вказані особи займаються діяльністю, пов`язаною із незаконним заволодінням квартир. Так, за ОСОБА_10 зареєстровано чотири квартири, одна з яких, як достовірно відомо свідку, по підроблених документах. Також зазначив, що у 2000 році з його квартири був викрадений паспорт з метою реєстрації прав власності на нерухоме майно сторонніми особами. Таким чином, ймовірно «Петрови» мали намір заволодіти його квартирою по АДРЕСА_1 , оскільки на момент укладення правочину свідок проживав у ній одноосібно.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивачем оспорюються укладений правочини, оскільки він на його переконання укладенний внаслідок збігу тяжких обставин.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про недоведеність позивачем обставин, які в розумінні ст. 233 ЦК України могли б бути підставою для визнання Договору дарування недійсним.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч.1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Таким чином позивачу необхідно довести факт існування двох обставин: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах( пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність позивачем фактів заподіяння йому моральних страждань третіми особами, а також того, що внаслідок протиправної діяльності третіх осіб у нього з`явились важкі розлади здоров`я та ці дії були спрямовані на заволодіння його житлом.

За ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Докази, подані на підтвердження конкретної обставини, мають бути, зокрема, належними, достовірними та достатніми.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані позивачем документи на підтвердження позовних вимог не є належними, допустимими та достовірними доказами обставин, якими суд може обґрунтувати рішення про задоволення позову, оскільки не підтверджують факту існування тяжкої для ОСОБА_1 обставини, що змусила його укласти оспорюваний правочин.

Крім цього, повідомлені позивачем у позовній заяві та поясненнях по суті спору обставини гострого погіршення стану здоров`я внаслідок поведінки третіх осіб не свідчать про недійсність Договору дарування відповідно до вимог ст.233 ЦК України, оскільки позивачем не доведено , що цей договір був укладений ним на вкрай невигідних для нього умовах.

Використане у частині першій статті 233 ЦК України словосполучення «вкрай невигідних умовах» є оціночним, тому для кваліфікації певного договору як такого, що вчинений на вкрай невигідних умовах, необхідно порівнювати умови такого договору із умовами договорів того ж виду, які зазвичай вчиняються у цивільному обороті.

Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Згідно частини першої статті 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тлумачення глави 55 ЦК України дозволяє зробити висновок, що договір дарування є імперативно безоплатним. Безоплатним слід вважати такий договір, в якому в однієї із сторін відсутній обов`язок вчинити дію по наданню певного блага іншій стороні.

З урахуванням безоплатності договору дарування і відсутності зі сторони обдаровуваного зустрічного надання для дарувальника, то умови договору дарування фактично немає з чим порівнювати. Тому договір дарування не може визнаватися недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Така позиція Верховного Суду викладена в Постанові від 07 листопада 2018 року у справі №216/6077/14-ц та в Постанові від 26 вересня 2018 року у справі 712/4728/16-ц.

Крім того, у постанові від 06 квітня 2016 року, ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 про визнання недійсним правочину(договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, Верховний Суд дійшов висновку, що основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Тому необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Судова колегія вважає, що позивач не довів, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що позивачем не доведена обов`язкові підстави для визнання Договору дарування недійсним відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук