ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5257/23 Справа № 214/5717/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 214/5717/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Державна казначейська служба України, Дніпропетровська обласна прокуратура

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє Чепурнов Віталій Іванович , та Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 квітня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 червня 2011 року відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

10 липня 2017 року слідчий з особливо важливих справ другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Пугачов Д.О. закрив кримінальне провадження № 0000054 від 12 травня 2017 року відносно позивача за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України.

20 жовтня 2017 року прокуратурою Дніпропетровської області було прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000053 від 12 травня 2017 року відносно позивача, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 травня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду були задоволені частково, а саме стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 282 948 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

04 квітня 2019 року прокурор Дніпропетровської області ОСОБА_3 скасував постанову від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 12 травня 2017 року дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1, тобто позивача у цій справі, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України.

Так, з метою захисту своїх порушених прав та інтересів ОСОБА_1 вимушений був знову звернутись за правничою допомогою та у зв`язку з тим, що протягом шести місяців прокуратурою Дніпропетровської області не було прийнято жодного рішення, передбаченого ст. 284 КПК України, захисник Чепурнов В.І. звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області зі скаргою.

23 вересня 2019 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Демидовою С.О. було задоволено скаргу та встановлено місячний строк - до 23 жовтня 2019 року для прийняття рішення по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 12 травня 2017 року.

22 жовтня 2019 року прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 12 травня 2017 року, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України.

Таким чином, фактично після скасування 04 квітня 2019 року прокурором Дніпропетровської області ОСОБА_3 постанови від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та до закриття кримінального провадження прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В., позивач продовжував протиправно перебувати під слідством ще 28 місяців - у період з 10 липня 2017 року по 22 жовтня 2019 року.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягала в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими людьми, завданні страждань у вигляді душевних переживань, втраті довіри до держави, в необхідності на протязі восьми років доводити свою невинуватість та неможливості використати своє право на працевлаштування до патрульної поліції.

Позивач вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід врахувати те, що він перебував під судом та слідством упродовж тривалого строку, а саме з 23 червня 2011 року по 22 жовтня 2019 року, тобто 101 місяць, у зв`язку з чим на його користь підлягає стягненню у відшкодування завданої моральної шкоди сума у розмірі 337 944 грн., виходячи з наступного розрахунку: 101 місяць х 6000 грн. (мінімальна заробітна плата Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік») = 606 000 грн. - 268 056 грн. (кошти виплачені позивачу у відшкодування моральної шкоди).

Крім того, позивач вважає, що має право на стягнення понесених у 2019 році витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги на час досудового розслідування у сумі 15000 грн., що передбачено положеннями п. 4 ч.1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У зв`язку з викладеним, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь 337 944 грн. в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, 15000 грн. в рахунок відшкодування наданої йому правничої допомоги під час досудового розслідування та 15000 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 46 900 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по справі, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі посилаюсь на неповне врахування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування не враховано, що як наслідок перебування позивача під слідством, він втратив нормальні життєві зв`язки, у нього погіршено стосунки з оточуючими людьми, завданні страждань у вигляді душевних переживань, втраті довіри до держави, в необхідності протягом восьми років доводити свою невинуватість та неможливості в 2019 році використати своє право на працевлаштування до патрульної поліції, усвідомлюючи що він досяг граничного віку висунутого до кандидатів у патрульні. Крім того, наслідками дій прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_3 стала втрата можливості у позивача отримати право на пенсію за вислугою років, як працівника правоохоронних органів. Наразі позивач може розраховувати на пенсію лише з 65 років, і це є ті самі моральні страждання, які не були враховані судом першої інстанції.

Крім того апелянт зауважує що позивач має право на стягнення понесених у 2019 році витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги на час досудового розслідування у сумі 15000 грн., що передбачено положеннями п. 4 ч.1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вважає, що оформлені адвокатом квитанції про отримання від позивача гонорару є належними доказами понесення таких витрат, при цьому відсутність на ній печатки не може бути підставою для відмови в стягненні таких витрат з урахуванням того, що сума гонорару адвоката визначена сторонами у фіксованій сумі, тому не потребує додаткових доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну діями органів досудового слідства. Також зазначали, що рішення щодо стягнення шкоди з відповідного рахунку казначейства не відповідає встановленому законом способу захисту порушного права. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпропетровської обласної прокуратури не заперечує проти залишення без змін рішення суду першої інстанції та просить прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - Чепурнова В.І. , який підтримав доводи поданої ним в інтересах позивача апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву Дніпропетровської обласної прокуратури на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 травня 2020 року встановлено наступні обставини.

Постановою прокурора Саксаганського району міста Кривого Рогу від 23 червня 2011 року стосовно дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Саксаганського районного відділу Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області ОСОБА_1, було порушено кримінальну справу за фактами зловживання службовим становищем та службового підроблення за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК України.

22 липня 2011 року було складено обвинувальний акт у вказаній кримінальній справі та направлено його до суду.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року кримінальна справа № 1-669/11 за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, була повернута прокурору для проведення додаткового розслідування.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року кримінальна справа № 1-669/11 за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, була закрита у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2015 року постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року була скасована, а справа № 1-669/11 направлена на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суду.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, була повернута прокурору для проведення додаткового розслідування.

Постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області радника юстиції Пугачова Д.О. від 10 липня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 12 травня 2017 року, стосовно дільничних інспекторів міліції ОСОБА_1 і ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області радника юстиції Пугачова Д.О. від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 від 12 травня 2017 року стосовно дільничного інспектора міліції ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як убачається із матеріалів справи, постановою заступника прокурора Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_3 від 04 квітня 2019 року постанову слідчого в ОСВ другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Пугачова Д.О. від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження за № 0000054 від 12 травня 2017 року відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 і ОСОБА_4 було скасовано (а.с.4-5).

Згідно постанови прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстика Артема Володимировича від 22 жовтня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 12 травня 2017 року, відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 і ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України було закрито, у зв`язку з відсутністю складу вказаного злочину (а.с.8-12).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом положень статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Встановивши, що постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстика Артема Володимировича від 22 жовтня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 12 травня 2017 року, відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 і ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України було закрито, у зв`язку з відсутністю складу вказаного злочину, взявши до уваги, що позивач перебував під слідством впродовж семи місяців, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення суду першої інстанції згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» становить 6 700 грн.

Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом семи місяців під слідством, що призвело до погіршення репутації і порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 46 900 гривень, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості, у зв`язку з чим колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що при визначенні розміру морального відшкодування судом не враховано, що як наслідок перебування позивача під слідством, він втратив нормальні життєві зв`язки, у нього погіршено стосунки з оточуючими людьми, завданні страждань у вигляді душевних переживань, втраті довіри до держави, в необхідності протягом восьми років доводити свою невинуватість та неможливості в 2019 році використати своє право на працевлаштування до патрульної поліції, усвідомлюючи що він досяг граничного віку висунутого до кандидатів у патрульні. Крім того, наслідками дій прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_3 стала втрата можливості у позивача отримати право на пенсію за вислугою років, як працівника правоохоронних органів. Наразі позивач може розраховувати на пенсію лише з 65 років, і це є ті самі моральні страждання, які не були враховані судом першої інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в рамках кримінального провадження, в зазначений період перебування під слідством, будь-яких запобіжних заходів, відсутні дані про зміну в сторону погіршення стану здоров`я позивача, наявність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Посилання позивача на неможливість використати своє право на працевлаштування до патрульної поліції також не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що рішення суду щодо стягнення шкоди з відповідного рахунку казначейства не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з резолютивної частини оскаржуваного рішення вбачається, що сума моральної шкоди судом стягнута з Державного бюджету України, а не з відповідного рахунку казначейства.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, провадження № 61-8102св21, зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Колегія суддів також враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

При цьому, суд враховує, що у пункті 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування, бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з відсутністю будь-яких взаємовідносин з позивачем, вимога щодо стягнення з Державної казначейської служби моральної шкоди є необґрунтованою та незаконною, оскільки в даному випадку моральна шкода підлягає стягненню на користь позивача на підставі статті 1167 ЦК України, тобто моральна шкода відшкодовується не на підставі спеціального закону, тому відшкодовується за рахунок держави.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, провадження № 61-19000сво18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, провадження № 61-2647св21.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що позивач має право на стягнення понесених у 2019 році витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги на час досудового розслідування у сумі 15000 грн., що передбачено положеннями п. 4 ч.1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вважає, що оформлені адвокатом квитанції про отримання від позивача гонорару є належними доказами понесення таких витрат, при цьому відсутність на ній печатки не може бути підставою для відмови в стягненні таких витрат з урахуванням того, що сума гонорару адвоката визначена сторонами у фіксованій сумі, тому не потребує додаткових доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, оскільки у якості доказів оплати витрат на правничу допомогу суду необхідно надати договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката та квитанції про оплату клієнтом цих доручень.

Як убачається із матеріалів справи, 11 січня 2020 року між адвокатом Чепурновим В.І. та позивачем було укладено договір про надання правничої допомоги. У вказаному договорі відсутня визначена сторонами фіксована ставка винагороди адвоката, при цьому в п. 3.1 Договору зазначено, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатком № 1 до цього Договору.

Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, позивачем не надано Додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги із визначеним сторонами розміром винагороди адвоката.

Надані позивачем на підтвердження понесених позивачем на правничу допомогу витрат були надані дві квитанції від 28 квітня 2019 року на суму 15 000 грн. та від 11 січня 2020 року на суму 15 000 грн., виписані адвокатом Чепурновим В.І. за відсутності Додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги із визначеним сторонами розміром винагороди адвоката та без надання актів прийому-передачі обсягу наданих послуг і виконаних робіт згідно договору про надання правничої допомоги, не є відповідною підставою для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Отже, приведені апелянтами в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє Чепурнов Віталій Іванович , та Державної казначейської служби Українизалишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: