ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року місто Чернівці справа №727/300/23

провадження №22-ц/822/508/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: заявника ОСОБА_1

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

третя особа: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 квітня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про скасування арешту на нерухоме майно, ухвалене під головуванням судді Гавалешко П.С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Рух справи та короткий зміст прийнятих рішень

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про скасування арешту на нерухоме майно.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 січня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про скасування арешту на нерухоме майно - залишено без розгляду з підстав, що належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання.

18 квітня 2023 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про стягнення судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду, що оскаржується

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 квітня 2023 року у задоволенні заяви відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення судових витрат по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про скасування арешту на нерухоме майно - відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову про стягнення судових витрат.

Посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно посилався на відсутність документів на правничу допомогу, оскільки у відзиві зазначено, що останні будуть надані в судовому засіданні і знаходяться в матеріалах справи.

Крім цього, суд посилався на відсутність зловживання процесуальними правами позивачем, але вимога про компенсацію обґрунтовується тим, що спір виник внаслідок неправильних дій ОСОБА_2 , який будучи правонаступником ОСОБА_4 та стороною виконавчого провадження, намагався ухилитися від зобов`язань за рішенням суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржувану у даній справі ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, суд першої інстанції вважав, що матеріали цивільної справи не містять жодного доказу понесення таких витрат відповідачем, а також не встановлено зловживання позивачем чи його представником процесуальними правами внаслідок неправомірних дій.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням справи без розгляду (стаття 142 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За змістом ч . 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Виходячи із положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах », що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У Постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Аналогічні правові позиції є усталеними і викладені цілому ряді Постанов, в тому числі у Постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.

Аналізуючи викладені норми закону, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Апеляційним судом встановлено, що у даній справі позивач 10 січня 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування арешту на нерухоме майно.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 січня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.45).

10 лютого 2023 року відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву на одному аркуші, в якому відповідачі вказали попередній орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. (а.с.65).

Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а саме у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання.

18 квітня 2023 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на положення ст.ст. 141, 142 ЦПК України та просили вирішити питання про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат.

Апеляційним судом встановлено, що у заяві про стягнення судових витрат відповідачі не вказують про докази понесених витрат, а також відповідачі не надають суду підтверджуючих документів понесених судових витрат.

На підставі ст.ст.76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

У даній справі позов було залишено без розгляду, однак само по собі постановлення ухвали про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, так як звернення до суду є його диспозитивним правом, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, яке не містить обмежень в його реалізації і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Колегія суддів бере до уваги, що розгляд справи по суті не розпочався, з моменту звернення до суду із позовом та залишенням позову без розгляду минув короткий термін.

Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на необґрунтовані дії позивача, а саме: подання безпідставного позову; колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не доводять недобросовісність звернення позивача з позовом до суду та не підтверджують умисність його дій.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання дій позивача ОСОБА_5 необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також інші дії позивача, пов`язані з реалізацією його процесуальних прав, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачами витрати, у зв`язку з чим заява про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню.

Крім цього, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, кожна особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести необхідність в понесенні таких витрат та їх розмір.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачами не надано суду жодних документальних доказів понесених судових витрат з розгляду даної справи. Також, в поданій заяві відповідачі взагалі не вказують яку саме суму вони просять стягнути з позивача, якщо це сума в розмірі 10 000 грн., яку відповідачі вказали у відзиві як орієнтовну суму передбачуваних витрат, то з приводу даної суми відповідачами не надано суду доказів.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази який адвокат представляв інтереси відповідачів, відсутній Договір з адвокатом на представництво їх інтересів в суді, Акти виконаних робіт, тобто взагалі відсутні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

З огляду на викладене та на відсутність доказів понесених судових витрат, відсутність доказів про необґрунтовані дії позивача щодо пред`явлення позову, апеляційний суд вважає безпідставними вимоги заяви про компенсацію витрат в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм законодавства України та незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, а тому оскаржувана ухвала про відмову в задоволенні заяви відповідача про компенсацію судових витрат відповідає нормам процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів цієї норми, підстав для розподілу судових витрат немає, а витрати позивача понесені ним у суді першої та апеляційної інстанцій, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 червня 2023 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

Н.Ю. Половінкіна