ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/998/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2023 року, ухвалене суддею Братасюком В.М., у цивільній справі №607/22559/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що весною 2017 року отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_4 ряд обєктів нерухомого майна. Брат позивачки ОСОБА_3 , будучи незадоволеним такими діями матері, почав чинити психологічний тиск на неї, схиляв матір до вчинення різних неправомірних дій з метою заволодіння подарованим позивачці майном. Тому у лютому 2018 року позивачка звернулась до родича ОСОБА_2 з метою у приватному порядку донести до нього інформацію про виниклі у родині проблеми та пошук шляхів їх вирішення. ОСОБА_2 таємно від позивачки, без її згоди, з допомогою технічних засобів записав зміст їхньої розмови та передав звукозапис ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представники адвокати Захарчук А.П., Яворський А.В. CD диск із звукозаписом розмови ОСОБА_2 та позивачки без згоди останньої використовували в якості доказу у декількох цивільних справах.

Такі неправомірні дії відповідачів щодо зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу позивачки, а також перекручування цієї інформації на свій лад з метою приниження честі і гідності позивачки, спричинили останній моральну шкоду. Щоразу після отримання інформації про черговий факт розповсюдження запису приватної розмови у позивачки погіршується самопочуття і настрій, виникає відчуття невпевненості у завтрашньому дні, так як неможливо передбачити, до яких ще підступних дій вдадуться дані особи, щоразу виникає необхідність складати процесуальні документи для захисту порушених немайнових прав, докладати значних додаткових зусиль для приведення життя у звичне русло. Тому просила стягнути моральну шкоду з ОСОБА_2 у розмірі 65 000 грн., з ОСОБА_4 - 1 грн., з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - по 30 000 грн. з кожного.

Також просила постановити окрему ухвалу та скерувати її до КДКА Тернопільської області щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 гривень завданої моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить доповнити мотивувальну частину рішення щодо часткового задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , а також скасувати рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на засадах верховенства права, є необгрунтованим та повністю незаконним в частині відмовлених позовних вимог, суд неповно зясував обставини права та не застосував норми закону, що підлягали до застосування, дійшов хибного висновку про наявність в адвоката права порушувати права іншої сторони при наданні правової допомоги своєму клієнту та не нести при цьому жодної відповідальності. Також суд поверхнево встановив обставини в мотивувальній частині рішення про часткове задоволення позову до ОСОБА_2 .

Протиправні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо поширення незаконно здійсненого ОСОБА_2 аудіозапису приватної розмови суд помилково кваліфікує як нібито правомірні для захисту прав та інтересів клієнта у цивільному спорі, без мети розповсюдження інформації в будь-яких інших цілях, ніж захист клієнта. Такий висновок суперечить ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 32 Конституції України, ст.ст. 301, 302 ЦК України, ст. ст. 21, 27 Закону України Про інформацію.

Суд безпідставно не прийняв до уваги правові позиції, висловлені Верховним Судом у справі №923/1379/20 (постанова від 13 жовтня 2021 року), зокрема, якщо адвокат здійснюючи представництво довірителя, вчиняє правопорушення кримінальне, адміністративне, цивільне, то статус адвоката не звільняє його від відповідальності за таке порушення. Якщо адвокат при здійсненні адвокатської діяльності навіть за дорученням довірителя здійснив поширення недостовірної інформації, то він має нести цивільно-правову відповідальність відповідно до норм чинного законодавства. До нього може бути предявлений позов про спростування такої інформації.

Враховуючи висновки Верховного Суду у справі №305/2022/14-к (постанова від 15 червня 2021 року) та практику ЄСПЛ щодо застосування у своїх рішеннях доктрини плодів отруйного дерева, очевидною є та обставина, що відомості, наявні в отриманому із порушенням закону аудіозаписі приватної розмови, є недопустимими доказом за процесуальними нормами будь-якого судочинства чи то кримінального, чи цивільного.

А тому дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо використання в судах та поширення серед учасників відповідних судових справ без згоди позивачки незаконно здійсненого аудіозапису приватної розмови, які є недопустимими доказами, порушують її немайнові права.

Щодо незаконності відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд не врахував, що навіть після отримання заперечень ОСОБА_1 проти використання та поширення копії незаконно здійсненого аудіозапису приватної розмови, вказані особи продовжували усвідомлено та цілеспрямовано порушувати її немайнові права зокрема, шляхом подання у справу №607/18248/19 заяв про оголошення даного аудіозапису.

Норми цивільного законодавства взагалі не передбачають випадків легального збирання доказів про цивільні правопорушення для доведення факту таких правопорушень в суді шляхом таємного аудіозапису приватної розмови, на відміну від норм кримінально процесуального законодавства.

Щодо неповноти мотивувальної частини судового рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 - суд обмежився лише презумпцією спричинення позивачу моральної шкоди, з чим ОСОБА_1 погоджується, однак зазначає, що в тексті судового рішення не згадано і не відображено факт допиту у якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , цим доказам не надано жодної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_8 - адвокат Александров В.В. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

Весною 2017 року позивачка ОСОБА_1 отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_4 ряд об`єктів нерухомого майна, в тому числі приміщення магазину, на підставі укладених між ними нотаріально посвідчених договорів дарування, про укладення яких рідний брат ОСОБА_1 - ОСОБА_3 дізнався у вересні 2017 року.

У подальшому між ОСОБА_1 , її братом ОСОБА_3 та матірю ОСОБА_4 виникли ряд спорів щодо подарованого ОСОБА_1 нерухомого майна, які перебували на розгляді у судах.

Вважаючи за необхідне обговорити поведінку матері та отримати пораду, як діяти, позивачка в лютому 2018 року зустрілась із своїм двоюрідним братом ОСОБА_2 , приватна розмова з яким відбулася в автомобілі позивачки. Згоди на запис цієї розмови ОСОБА_1 не надавала.

ОСОБА_2 за допомогою технічних засобів здійснив запис розмови між ним та ОСОБА_1 та передав носій із збереженим записом цієї розмови ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Надалі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , будучи стороною у цивільних справах, та їх представники адвокати Яворський А.В., Захарчук А.П. подали суду в якості доказу звукозапис та вибіркове роздрукування змісту розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Задовольняючи частково позовні вимоги до ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що записуючи в лютому 2018 року на носій приватну розмову з ОСОБА_1 без згоди останньої, та в наступному, також без її згоди, поширивши зміст приватної розмови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не міг не знати і не усвідомлювати, що свідомо порушує права на таємницю телефонних розмов, та фактично порушує особисте немайнове право позивачки, захищене ст. 31 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому відповідач ОСОБА_2 не довів виправданості втручання в особисте немайнове право ОСОБА_1 , адже він не перебував в процесуальному статусі ні сторони, ні третьої особи в судовому процесі, не мав спірних відносин з позивачкою ОСОБА_1 , а так само не довів достатніми доказами факту випадковості, як зазначив його представник, здійснення запису приватної розмови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що надання суду в якості доказу запису приватної розмови позивачки з ОСОБА_2 (переданого останнім) з метою захисту прав та інтересів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судових справах № 607/18248/19 та №607/5148/20, де мали місце спори з ОСОБА_1 , на підтвердження чи спростування обставин, викладених в заявах по суті, є професійним обов`язком адвокатів, а тактика представництва є їхньою дискрецією. Ці дії були без мети розповсюдження інформації в будь-яких інших цілях, ніж захист клієнта у юридичному спорі.

Суд не надавав оцінки доводам позивачки про факти спотворення змісту її розмов з ОСОБА_2 на носіях, наданих адвокатами Захарчуком А.П. та Яворським А.В., як доказ у справи № 607/18248/19 та №607/5148/20, оскільки за відсутності згоди позивачки судом не досліджувався дійсний зміст її приватної розмови з метою порівняння із змістом розмов на носіях у справах № 607/18248/19 та №607/5148/20.

Також суд не вбачав наявності підстав до постановлення окремої ухвали щодо порушень адвокатами ст. 43 ЦПК України в частині неналежного виконання процесуальних обов`язків та Правил адвокатської етики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України, кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. ст. 270, 301, 302, 306 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність особистого і сімейного життя, на таємницю листування, телефонних розмов, кореспонденції, на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно із ст. 11 Закону України Про інформацію, інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Щодо вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в цій частині в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не знаходить підстав для зміни рішення суду в цій частині шляхом доповнення мотивувальної частини рішення висновками щодо оцінки показань допитаних у якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини; докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необгрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 статті 376 ЦПК України містить вичерпний перелік порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Як вбачається із протоколу судового засідання від 22.12.2022 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були допитані судом першої інстанції як свідки, однак оцінка цих доказів не відображена у судовому рішенні.

Відсутність в мотивувальній частині судового рішення оцінки одного з доказів не належить до обовязкових підстав для скасування судового рішення.

Крім цього, відсутність у мотивувальній частині судового рішення оцінки показань допитаних свідків не призвела до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для зміни рішення суду першої інстанції, зокрема, доповнення його мотивувальної частини висновками, про які вказує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Повно і всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши подані сторонами докази, суд відповідно до норм матеріального права прийшов до законного і обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Подання суду в якості доказів у цивільних справах носіїв, які відображають зміст розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснено з метою захисту прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як сторони у цивільному процесі.

Главою 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлено порядок подання, дослідження та оцінки доказів.

Нормами чинного законодавства не передбачено можливості здійснення в іншому судовому процесі повторної судової оцінки дотримання порядку подання стороною доказів, чи оцінки судом цих доказів у раніше розглянутих справах.

Доводи апеляційної скарги про те, що протиправні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо поширення незаконно здійсненого ОСОБА_2 аудіозапису приватної розмови суд помилково кваліфікує як нібито правомірні, такий висновок суду суперечить ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 32 Конституції України, ст. ст. 301, 302 ЦК України, ст. ст. 21, 27 Закону України Про інформацію, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 допустили збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу ОСОБА_1 , зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адресу, дату і місце народження.

Надання суду в якості доказу у цивільних справах носіїв, на яких зафіксовано зміст розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснено з метою захисту прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як сторони у цивільному процесі, а тому відповідно до положень ч.2 ст. 302 ЦК України відсутні підстави для висновку про порушення відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 норм ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 32 Конституції України, ст. ст. 301, 302 ЦК України, ст. ст. 21, 27 Закону України Про інформацію.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги правові позиції, висловлені Верховним Судом у справі №923/1379/20 (постанова від 13 жовтня 2021 року), зокрема, якщо адвокат здійснюючи представництво довірителя, вчиняє правопорушення кримінальне, адміністративне, цивільне, то статус адвоката не звільняє його від відповідальності за таке порушення; якщо адвокат при здійсненні адвокатської діяльності навіть за дорученням довірителя здійснив поширення недостовірної інформації, то він має нести цивільно-правову відповідальність відповідно до норм чинного законодавства, до нього може бути предявлений позов про спростування такої інформації, колегія суддів також оцінює критично та зазначає, що в справі, яка розглядається апеляційним судом, спір не стосується поширення недостовірної інформації. Крім цього, судом не встановлено вчинення адвокатами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при здійсненні представництва ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального, адміністративного чи цивільного правопорушення. За таких обставин відсутні підстави для врахування правових позицій, висловлених Верховним Судом у справі №923/1379/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи висновки Верховного Суду у справі №305/2022/14-к (постанова від 15 червня 2021 року) та практику ЄСПЛ щодо застосування у своїх рішеннях доктрини плодів отруйного дерева, очевидною є та обставина, що відомості, наявні в отриманому із порушенням закону аудіозаписі приватної розмови, є недопустимими доказом за процесуальними нормами будь-якого судочинства чи то кримінального, чи цивільного, а тому дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щодо використання в судах та поширення серед учасників відповідних судових справ без згоди позивачки незаконно здійсненого аудіозапису приватної розмови, які є недопустимими доказами, порушують її немайнові права, колегія суддів також оцінює критично, так як питання щодо оцінки доказів, зокрема, визнання їх недопустимими, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України може здійснюватись виключно у тому судовому процесі, в якому вони подавалися сторонами та оцінювалися судом, а не в інших судових процесах.

З цих самих підстав колегія суддів також критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд не врахував, що навіть після отримання заперечень ОСОБА_1 проти використання та поширення копії незаконно здійсненого аудіозапису приватної розмови, вказані особи продовжували усвідомлено та цілеспрямовано порушувати її немайнові права зокрема, шляхом подання у справу №607/18248/19 заяв про оголошення даного аудіозапису; норми цивільного законодавства взагалі не передбачають випадків легального збирання доказів про цивільні правопорушення для доведення факту таких правопорушень в суді шляхом таємного аудіозапису приватної розмови.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Підстав для постановлення окремої ухвали щодо адвокатів Захарчука А.П., Яворського А.В. суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.