Справа № 158/351/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/4/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року та додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У 2017 році відповідач ОСОБА_4 почала споруджувати на межі їхніх ділянок паркан, який значно заходить на його земельну ділянку.

Позивач зазначав, що для проведення топографо-геодезичної зйомки власної ділянки уклав договір з інженером-геодезистом ОСОБА_5 , згідно з технічним звітом якого, паркан відповідача розміщений на його земельній ділянці на 264 см. Належний відповідачу паркан створює йому перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою. На усні вимоги усунути вказані порушення відповідач не реагує.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого паркану та стягнути з неї на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 484484 від 20 травня 2006 року, виданий ОСОБА_3 з порушенням її права власності на земельну ділянку.

Вказувала, що земельна ділянка у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області площею 0,20 га належить їй на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 030304 від 07 грудня 2001 року, для видачі якого було складено відповідну технічну документацію, в ході підготовки якої було погоджено межі земельної ділянки із сусідніми землекористувачами та землевласниками. Погодив ці межі як ОСОБА_3 так і попередній власник сусідньої земельної ділянки ОСОБА_6 . З 2001 року встановлені межі її земельної ділянки в тому числі і межа із земельною ділянкою позивача не змінювалися.

Також зазначала, що паркан вона почала встановлювати ще у 2009 році, а у 2018 році продовжила його встановлювати без порушення меж земельної ділянки позивача. При складенні ОСОБА_3 технічної документації для оформлення права власності на спірну земельну ділянку вона не погоджувала її меж.

З огляду на наведене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним державний акт, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,24 га у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер :01:001:0235, та стягнути з нього на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого паркану.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2020 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та додаткове рішення суду - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у позові та залишенням в решті рішення без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,24 га у межах згідно із планом, для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0235, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 484484, виданим на підставі договору дарування № 178 від 06 березня 2006 року, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 30 січня 2019 року (а.с.6-8, том 1).

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,20 га у межах згідно із планом, для обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, є відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 030304, виданим на підставі рішення Жидичинської сільської ради народних депутатів № 15/13 від 19 травня 2001 року (а.с.42, том 1).

З наданого позивачем технічного звіту по топографо-геодезичних роботах для виготовлення проектної документації від 2018 року вбачається, що паркан відповідача ОСОБА_4 розміщений на належній йому земельній ділянці, кадастровий номер: :01:001:0235, межові знаки зміщені на 264 см (а.с.19-23, том 1).

З наявної у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, виданої позивачу ОСОБА_3 у 2006 році акту погодження меж з суміжними землекористувачами від 04 травня 2006 року слідує, що при погодженні меж землевласника ОСОБА_3 непорозумінь не виникло, акт підписано: представником сільської ради, виконавцем робіт та представниками суміжних землекористувачів, зокрема, проставлений і підпис відповідачем ОСОБА_4 (а.с.78-83, том 1).

В матеріалах технічної документації на виготовлення державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 від 2001 року наявний акт погодження меж з суміжними землекористувачами від 12 липня 2001 року з якого вбачається погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, зокрема, погодження межі попереднім власником сусідньої земельної ділянки ОСОБА_6 . Також, у технічній документації наявний акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі від 17 квітня 2009 року (на місцевості) з якого вбачається, що при перенесенні в натурі меж земельних ділянок з боку представників виникли заперечення стосовно погодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 .

В технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виданої відповідачу ОСОБА_4 у 2019 році, наявний каталог координат кутів зовнішніх меж землекористування, проведено встановлення та закріплення на місцевості меж її земельної ділянки.

Згідно з рішенням № РВ-019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 29 березня 2019 року державним кадастровим реєстратором відмовлено ОСОБА_4 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам, зокрема XSD схема містить зауваження щодо валідності електронного документу, перетин земельних ділянок з ділянкою :01:001:0235, площа співпадає на 15,073%. Знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Під час розгляду справи на підставі ухвали суду першої інстанції було проведено ряд судових експертиз.

Так висновком експерта № 117 від 18 червня 2019 року проведено судово-почеркознавчу експертизу якою досліджувався підпис, виконаний від імені ОСОБА_4 в акті погодження меж з суміжними землекористувачами від 04 травня 2006 року, проте, згідно висновку експерта підпис від імені ОСОБА_4 ймовірно виконаний не нею, а іншою особою, вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим по причині вказаній в дослідницькій частині висновку експерта (а.с.124-129, том 1).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року щодо того, чи відповідає технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_3 вимогам законодавства з питань землеустрою за умови, що ОСОБА_4 не підписувала акт погодження меж з суміжними землекористувачами від 04 травня 2006 року, вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_3 , загальною площею 0,69 га, які розташовані в с. Жидичин Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, виготовлена досліджувана технічна документація ПП ОСОБА_7 у 2006 році, та її затвердження відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на час розробки технічної документації. Водночас відсутні деякі матеріали, а саме: технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; матеріали польових геодезичних робіт (а.с.156, 157, том 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки згідно даних, які містяться в технічному звіті по топографо-геодезичних роботах для виготовлення проектної документації від 2018 року, паркан відповідача ОСОБА_4 розташований на належній позивачу земельній ділянці, межові знаки зміщені на 264 см. Крім того, згідно даних, які містяться у висновку експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_3 , відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на час розробки технічної документації.

Однак з такими висновками суду не можна погодитись.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Статті 125, 126 ЗК України передбачають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом добросусідства, власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання відповідно до їх цільового призначення при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчинені дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них (ст. 103 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Аналогічна норма міститься в Земельному кодексі України, а саме - власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 ЗК України).

Частиною 1 ст. 107 ЗК України визначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

За правилами ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 599/340/16.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_3 покликався на на те, що паркан відповідача збудований на належній йому на праві власності земельній ділянці, чим порушуються його права щодо користування земельною ділянкою. Такі доводи позивача є необґрунтовані з огляду на таке.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 ухвалою Волинського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у цій справі було призначено судову земельно-технічну експертизу з метою вирішення питання про розмір земельних ділянок, що перебувають у фактичному володінні сторін та відповідність розташування земельної ділянки ОСОБА_4 технічній документації на земельну ділянку та встановлення на чиїй земельній ділянці знаходиться паркан, який встановлений відповідачем (а.с.75, 82, 83, том 2).

Судом апеляційної інстанції, зокрема, з висновку № 12/23 судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2023 року, пояснень судового експерта встановлено, що формування земельної ділянки ОСОБА_4 відповідно до Державного акта на право власності на землю від 07 грудня 2001 року здійснювалось на підставі проведених геодезичних робіт з вирахуванням відповідних координат без допомоги комп`ютерних технологій та спеціальних автоматизованих програм (заміри проводились лінійкою) та без присвоєння кадастрового номера. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера відповідно до п. 2 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр». При проведенні судової земельно-технічної експертизи в результаті фіксації всіх поворотних точок кутів земельних ділянок (приладами глобальної супутникової радіонавігаційної системи координатно-часового забезпечення GPS) було виявлено відхилення у значеннях координат поворотних точок меж таких об`єктів від значень, що відповідають їх фактичному місцю розташування в натурі (на місцевості): накладання суміжних земельних ділянок кадастровий номер 072188701:01:001:0235, що перебуває у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 площею 301,00 кв. м; накладення земельної ділянки (кадастровий номер 072188701:01:001:0235) на землі загального користування - проїзний шлях вул. Шевченка площею 105,00 кв. м; розходження суміжних земельних ділянок кадастровий номер 072188701:01:001:0235 та :01:010:1347 площею 157,00 кв. м.

Проте площа земельної ділянки 2 000,00 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_4 відповідно до правовстановлюючих документів та площа земельної ділянки, що перебуває у фактичному володінні (користуванні) не змінена. Тоді як площа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку становить 2 368,00 кв. м, а у фактичному володінні перебуває 2 336,00 кв. м. Разом з тим, розмір земельної ділянки відповідача не збільшився на ту різницю у площі (32 кв. м) між фактичним користуванням земельною ділянкою позивачем та відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак судовому експерту не вдалось встановити накладення земельних ділянок, які перебувають у власності сторін по справі.

Згідно технічної документації на виготовлення державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 , яка розроблялась в 2001 році (а.с.43-48, том 1), межі землевласника закріплені в натурі межовими знаками встановленого зразка, погоджені з суміжними землекористувачами, зокрема, із ОСОБА_6 , який є батьком сторін по справі і в 2006 році відчужив належну йому земельну ділянку відповідно до договору дарування своєму сину ОСОБА_3 і після цього останнім розроблялась технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку - державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2368 га від 20 травня 2006 року. Пізніше, 17 квітня 2009 року з метою влаштування огорожі було здійснено відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 про що було складено акт, в якому зазначено, що при перенесенні в натурі меж земельних ділянок з боку представників виникли заперечення стосовно погодження меж, зовнішні межі закріплені межовими знаками встановленого зразка в кількості 4 штук і передані на збереження землекористувачу ОСОБА_8 та цей акт не підписаний ОСОБА_3 , як суміжним землекористувачем (а.с.49, том 1). З пояснень учасників справи встановлено, що після відновлення меж земельної ділянки в 2009 році було збудовано частину огорожі на бетонному фундаменті на межі земельних ділянок з урахуванням забетонованих у 2009 році межових знаків.

З висновку № 12/23 судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2023 року вбачається, що оскільки при встановленні паркану (огорожі) землекористувачами не розроблялась та взаємно не погоджувалась технічна документація, із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, надати відповідь на питання чи має місце зміщення межі між земельними ділянками, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок встановлення паркану відповідачем експерт не вбачає можливим (висновок по 4 питанню експертизи). Паркан (огорожа), який встановлений ОСОБА_4 , розміщений в межах накладання ділянок (висновок по 5 питанню експертизи).

Крім того, та обставина, що ОСОБА_4 відмовлено у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про належну їй земельну ділянку не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Так, з метою присвоєння належній на праві власності земельній ділянці кадастрового номера та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному реєстрі ОСОБА_4 18 лютого 2019 року (а.с.50-63, том 1) замовлено і виготовлено технічну документацію із землеустрою, однак, рішенням від 29 березня 2019 року відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з тих підстав, що її земельна ділянка перетинається з земельною ділянкою позивача, та знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Як пояснила експерт в судовому засіданні, що найбільш поширеною причиною накладання земельних ділянок в Державному земельному кадастрі стосується земельних ділянок, які були сформовані до 2013 року та на які видані правовстановлюючі документи на право користування чи право власності: це можуть бути помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки), допущені при перенесенні інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру. Такі помилки за згодою власників земельних ділянок можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності на суміжні земельні ділянки.

Отже, ураховуючи встановлені у справі обставини, а також висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, пояснень експерта в суді апеляційної інстанції, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували, що спірний паркан збудований відповідачем на належній йому земельній ділянці, тому наведене свідчить, що позивач ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку, що підстави для задоволення позову щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою відсутні.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволенні позову ОСОБА_3 з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

У зв`язку із скасування рішення суду у вказаній частині скасуванню також підлягає і додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2020 року, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно висновку експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_3 відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на час розробки технічної документації.

Відповідачем ОСОБА_4 не доведено та не надано належних і допустимих доказів того, що державним актом, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,24 га у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер :01:001:0235, були порушені її права як суміжного землекористувача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 та додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2020 року у цій справі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.

В решті рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: