ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/15604/21

провадження № 22-ц/818/855/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року у складі судді Штих Т.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого просила надати їй дозвіл . на тимчасовий виїзд сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без дозволу (без згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дітьми 16-річного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до Республіки Кіпр, Республіки Польща, Республіки Туреччина, Королівства Іспанія, ??Держави Ізраїль ??тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим ??Республіки Австрія ??Грецької Республіки ??Республіки Грузія ??Домініканської республіки ??Арабської Республіки Єгипет; Республіки Індонезія; Чорногорії; Держави Катар; Республіки Маврикій; Мальдівської Республіки; Республіки Сейшельські Острови; Республіки Сінгапур; Королівства Таїланд; Республіки Сербія; Королівства Нідерланди; Королівства Норвегія; Королівство Монако, Королівство Таїланд, Республіки Італія; Австралії; Китайської Народної Республіки; Королівства Бельгія; Королівства Данія; Республіки Франція; Федеративної Республіки Німеччина; Ірландії; Федеративної Республіки Бразилія; Республіки Колумбія; Канада; Японії; Об?єднаних Арабських Еміратів; Швейцарської Конфедерації; Королівства Швеція; Сполученого Королівства Великої Британії; Нідерланди; Іспанії; Угорщини, Соціалістична Республіка В?єтнам, Республіка Сінгапур, Французька Полінезія, Азербайджанська Республіка, Арменія, Йорданія, Індія, Непал, Куба, Оман, Андорра, Мексика, Румунії, Фінляндська Республіка, Малайзія, Співдружність Багмських Островів, Республіка Корея, Естонії, Хорватії, Острови Теркс і Кайкос, Сполучені Штати Америки, Болгарія, Словенія, Словаччина, Латвія, Литва, Молдова, Португалія, Чорногорія, Саудівська Аравія, Ямайка, Бахрейн, Чеської Республіки. Покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позову зазначала, що20 лютого 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Станом на момент звернення до суду, вирішується питання щодо розірвання шлюбу між сторонами.

Зазначає, що молодший син - ОСОБА_4 має рідкісне генетичне захворювання - гемолітико-уремічний синдром. Оскільки гемолітико-уремічний синдром лікується медичними виробами Soliris alexion (діюча речовина Екулізумаб (англ. Eculizumab), які в Україні, не сертифіковані. У зв?язку із цим, позивачка знайшла країни, де вказаний препарат застосують у лікуванні, тому періодично з сином необхідно виїжджати до до країн, де зареєстровані такі медичні препарати для проходження курсу лікування.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність надання дозволу на виїзд дітей до такого широкого переліку країн. Крім того, з матеріалів справи не вбачається ні встановлення чіткого часового проміжку перебування позивачки ОСОБА_1 з малолітніми дітьми закордоном, ні чіткого визначення країн, необхідних для лікування дитини.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам. Позивачка надала численні докази на підтвердження того, що відсутність дозволу на виїзд за межі України ставить під загрозу життя та здоров`я її дитини.Відмова відповідача від надання згоди суперечить найкращім інтересам дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 20 лютого 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що складено відповідний актовий запис за № 408.

Від шлюбу сторони мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 11.08.2016 року зроблено відповідний актовий запис No 2955 та підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 01.02.2018 року зроблено відповідний актовий запис N° 470 та підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 26.04.2021 року у справі No757/21234/21- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі однієї третини частини заробітку доходу, не менше п?ятдесяти відсотків, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , сина ОСОБА_4 , починаючи з 20.04.2021 року до досягнення ними повноліття. Наразі Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження No НОМЕР_3 щодо стягнення аліментів на утримання дітей.

З матеріалів справи вбачається, що молодший син сторін - ОСОБА_4 має рідкісне генетичне захворювання - гемолітико-уремічний синдром, що потребує спеціального режиму лікування. На підтвердження наявного захворювання та особливого лікування надані копії медичних документів та репортаж ТСН з проханням про допомогу (а.с. 59, 60 - 66, 67-70, 134-153).

Позивачкою зазначено, що оскільки в Україні лікарські засоби, необхідні для лікування дитини, із діючою речовиною Екулізумаб (англ. Eculizumab), не сертифіковані, наявні всі підстави для задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітнім дітям за кордон без згоди батька.

Також, ОСОБА_1 надано скріншот з сайту ІНФОРМАЦІЯ_5 на якому зазначені країни у яких сертифікований медичний виріб який необхідний для лікування дитини, але такий список країн постійно збільшується та оновлюється, що не дає можливість обмежитись у визначення кола країн медичні установи яких здатні забезпечити лікування дитини (а.с. 134-135).

Позивачка обґрунтовує необхідність надання їй дозволу на виїзд з дитиною до великої кількості країн саме особливостями захворювання сина на атиповий гемолітико -уремічний синдром, орфанне (ультрарідкісне захворювання, яким хворіють трохи більше 100 чоловік у всьому світі). Що означає, що знайти фахівця з цього захворювання величезна складність (і вона не знає в якій країні буде наш лікар). Крім цього хвороба зачіпає абсолютно всі органи та системи дитини, тому кожен орган і кожна проблема лікується окремим фахівцем (наприклад, проблеми з нирками - нефролог, з печінкою - гепатолог, з кров`ю - гематолог і так далі) ці фахівці знаходяться у різних куточках планети. Оскільки таких спеціалістів одиниці, вони не перебувають в одній країні і, тим більше, в одній клініці. Такий фахівець крім того, що має бути вузьким фахівцем, наприклад нефрологом, так ще й зі спеціалізацією з атипового гемолітико-уремічного синдрому. Тому вже довгий час син лікується в декількох країнах одночасно: в Ізраїлі, Туреччині, Іспанії. Вона постійно консультуюсь з іншими країнами: Німеччиною, Італією, Канадою, США та іншими і перебуваю в безперервному пошуку фахівців, думок та знань. Оскільки хвороба дуже складна та маловивчена, знань у лікарів дуже мало, а проблем у дитини та питань без відповідей дуже багато.

Вищезазначений сайт містить перелік країни, де необхідний дитині препарат (екулізумаб) зареєстрований. Зазначене також підтверджує необхідність дозволу виїзду позивачки з дітьми до заявлений нею країн.

У матеріалах справи відсутні докази того, що батько цікавиться дітьми, надає позивачці матеріальну допомогу та заперечує проти виїзду дітей за кордон для лікування та реабілітації молодшого сина.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, урахувавши те, що мати забезпечує дітей усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю у зв`язку із необхідністю лікування, на який видається такий дозвіл, буде суперечити найкращим інтересам дітей.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, судова колегія доходить висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати у справі № 712/10623/17 від 4 липня 2018 року.

В даній справ початком строку надання дозволу буде дата ухвалення постанови, а кінцевою датою, досягнення молодшого сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16- ти річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Такий термін судова колегія вважає за доцільним та справедливим, оскільки дитина має захворювання, перебіг якого має тривалий характер та може несподівано загостритись, а великий перелік країн, які зазначені позивачкою дасть можливість в повному обсязі скористуватись медичною допомогою фахівців, які можуть надавати допомогу дитині саме з специфікою його захворювання та не буде чинити додаткові перепони у здійсненні права на охорону здоров`я.

При цьому бажання матері проводити лікування дитини за кордоном не свідчить про позбавлення батька передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Між іншим, судова колегія звертає увагу, що позивачка разом з дітьми зареєстрована та постійно проживає в Україні, виїзд за кордон зумовлений лише лікуванням та оздоровленням дітей.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, є такими що відповідають найкращім інтересам дітей.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 у сумі 908,00 грн. за подання позовної заяви та за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1362,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року- скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Республіки Кіпр, Республіки Польща, Республіки Туреччина, Королівства Іспанія, ??Держави Ізраїль ??тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим ??Республіки Австрія ??Грецької Республіки ??Республіки Грузія ??Домініканської республіки ??Арабської Республіки Єгипет; Республіки Індонезія; Чорногорії; Держави Катар; Республіки Маврикій; Мальдівської Республіки; Республіки Сейшельські Острови; Республіки Сінгапур; Королівства Таїланд; Республіки Сербія; Королівства Нідерланди; Королівства Норвегія; Королівство Монако, Королівство Таїланд, Республіки Італія; Австралії; Китайської Народної Республіки; Королівства Бельгія; Королівства Данія; Республіки Франція; Федеративної Республіки Німеччина; Ірландії; Федеративної Республіки Бразилія; Республіки Колумбія; Канада; Японії; Об?єднаних Арабських Еміратів; Швейцарської Конфедерації; Королівства Швеція; Сполученого Королівства Великої Британії; Нідерланди; Іспанії; Угорщини, Соціалістична Республіка В?єтнам, Республіка Сінгапур, Французька Полінезія, Азербайджанська Республіка, Арменія, Йорданія, Індія, Непал, Куба, Оман, Андорра, Мексика, Румунії, Фінляндська Республіка, Малайзія, Співдружність Багмських Островів, Республіка Корея, Естонії, Хорватії, Острови Теркс і Кайкос, Сполучені Штати Америки, Болгарія, Словенія, Словаччина, Латвія, Литва, Молдова, Португалія, Чорногорія, Саудівська Аравія, Ямайка, Бахрейн,Чеської Республіки без дозволу (без згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) до досягнення дітьми 16-ти річного.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), судові витрати понесені в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят ) 00 грн.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук