Справа №: 398/5154/23
провадження №: 2/398/2562/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(повний текст)

"18" грудня 2023 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Молонової Ю.В.,

при секретарі Борозні Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрія в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинно забудованого нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2023 року ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про знесення самочинно забудованого нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1 . Спеціалістами відділу державного архітектурно-будівельного контролю було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 , та з`ясовано, що сусід - Відповідач, самочинно збудував прибудову. Дозвіл на зведення прибудови згідно Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та архівів відділу державного архітектурно-будівельного контролю, не надавався. Прибудова Відповідача розміщена таким чином, що перешкоджає їй у повній мірі здійснювати право власності на своє майно, так як Відповідач зніс забор та пристроїв прибудову таким чином, що перешкоджає їй доступ до її дверей в повній мірі. У зв`язку з чим просить зобов`язати відповідача за власний рахунок знести самочинну забудову.

Ухвалою судді від 16.10.2023 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

24 листопада 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що прибудова, про яку зазначає позивач, яка нібито створює йому перешкоди, не є самочинною забудовою, а зведена ще до 1975 року та внесена до технічного паспорту під літерою а3. Площа даної прибудови в розмірі 2,67 кв., яка виконує функції коридору, внесена не лише до характеристик квартири в технічному паспорті, а й до загальної площі квартири, право власності на яку посвідчено правовстановлюючим документом. Як вбачається з плану квартири в технічному паспорті, копія якого додається, кімната, площею 2,7 кв.м., яка розміщена в прибудові, яку позивач безпідставно називає самочинно збудованою, входить до загальної площі квартири, посвідченої правовстановлюючим документом. Зазначена прибудова також внесена і в робочий проект на газопостачання, що виготовлявся в 1988 р., що підтверджується копією проекту, яка додається. Таким чином, на час набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_3 , прибудова, яку позивач безпідставно вважає самочинно збудованою, вже існувала як складова частина квартири. Законність існування цієї прибудови ніколи не оспорювалася попереднім власником квартири АДРЕСА_4 , правонаступником і спадкоємцем якого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2020 р. є позивач. Що ж до доводів позивача про те, що відповідачем знесено паркан і прибудову збудовано саме на його місці, то такі доводи вказують на те, що позивач не в повній мірою володіє інформацією щодо будівель. Так, межа між земельними ділянками, що належать до квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 фактично проходить по будівлям. Однак в проміжку між будівлями існувала відстань довжиною близько 1,5 метрів, на якій дійсно існував низький дерев`яний паркан. Близько 15 років тому, коли дерев`яний паркан остаточно згнив, на його місці було зведено паркан з білої цегли, який зображено на одній з фотографій, долучених позивачем до позову. Цей паркан являє собою фактично одну стіну і немає ніяких прибудов, тому жодним чином не створює позивачу ніяких перешкод, а лише виконує функцію твердої межі. Враховуючи викладене просить відмовити в задоволені позову та стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилався на підстави, викладені в позовній заяві. Позов просив задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що відповідач своєю самочинною забудовою захопив частину території землі їх квартири, чим перешкоджає їм доступ до її дверей в повній мірі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилалася на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до копії відповіді Олександрійської міської ради від 29.08.2023 № Г-1120, ОСОБА_5 повідомлено, що КМУ постановою від 13.03.2022 № 303 ухвалив рішення припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, що робить неможливим проведення позапланової перевірки на об`єктах будівництва і, у разі виявлення порушень та притягнення порушників до відповідальності. Згідно даних Єдиного реєстру державної електронної системи у сфері будівництва та архівів відділу державного архітектурно-будівельного контролю в період з 2013 року по сьогоднішній день, дозвіл на реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не надавався.

Згідно з копією додаткового до спадкової справи №238/2000 року Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.10.2000 року, посвідченого Пащенко Т.Б. державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №3141, ОСОБА_3 належить, зокрема, 7/50 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_7 .

Згідно копії Свідоцтва на право власності на житло від 07.06.1993 року, квартира по АДРЕСА_8 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Також судом оглянуто копії технічних паспортів на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_1 та фотокартки із зображеннями прибудинкової території, надані сторонами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказаний висновок повністю узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 233/3516/18-ц.

Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального використання, шляхом знесення самочинного будівництва.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина 4 статті 376, стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною 2 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Водночас згідно з частиною 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року в справі № 354/628/16-ц зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц; від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( частина 2 статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного

Звернувшись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що перебуває у загальному користуванні власників будинку АДРЕСА_2 , внаслідок самовільної побудованої ним прибудови та цегляної огорожі, які перешкоджають їй доступ до її дверей в повному обсязі та земельної ділянки, якою вона користується.

Предметом позову в даній справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування шляхом демонтажу (знесення) прибудови та споруд до житлового будинку відповідача, як самочинно збудованих, тобто з підстав, передбачених статтею 376 ЦК України.

Отже, обставиною, яка підлягає встановленню судом у справі, є те, чи порушуються права ОСОБА_3 , як власника сусідньої квартири, на користування земельною ділянкою, що перебуває у користуванні мешканців будинку АДРЕСА_2 , збудованими відповідачем прибудово до належного йому житла та цегляною огорожею.

Представник відповідача, заперечуючи проти доводів позову, посилався на те, що зазначена прибудова не є самочинною забудовою, а зведена ще до 1975 року та внесена до технічного паспорту під літерою а3, що підтверджується технічним паспортом на квартиру від 10.09.1975, зі змінами, внесеними під час наступної інвентаризації 27.05.1993. Площа даної прибудови в розмірі 2,67 кв., яка виконує функції коридору, внесена не лише до характеристик квартири в технічному паспорті, а й до загальної площі квартири, право власності на яку посвідчено правовстановлюючим документом.

Долучені до позовної заяви фотографії, на яких, за твердженнями позивача, зображено загальний двір та самозабудовані відповідачем споруди. Між тим, ці фото не містять опису зображень, дати, коли була здійснена зйомка, та хто і за допомогою яких технічних засобів здійснив цю зйомку.

Також до позовної заяви долучена переписка представника позивача з Олександрійською міською радою з приводу зазначено спору, за змістом якої згідно даних Єдиного реєстру державної електронної системи у сфері будівництва та архівів відділу державного архітектурно-будівельного контролю в період з 2013 року по сьогоднішній день, дозвіл на реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не надавався.

Що стосується питання щодо самовільного зайняття земельної ділянки, визначення площі земельних ділянок, порядок користування земельними ділянками та інші, пов`язані з земельними питаннями, потребують спеціальних знань в області землеустрою, а тому для вирішення спірних питань необхідно проведення земельно-технічної експертизи або залучення експерта в цій галузі.

Питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт.

Між тим, позивач ні при зверненні до суду з позовом, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про проведення земельно-технічної експертизи не заявляла, а також доказів, які б підтверджували, що відповідач саме на частині земельної ділянки, якою вона користується, збудував прибудову та огорожу не надала, а тому суд вважає, що позивачем не доведено факту порушення її прав зазначеними забудовами відповідача.

Окрім того, на час набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_3 , прибудова, яку позивач вважає самочинно збудованою, вже існувала, що підтверджується технічним паспортом на квартиру від 10.09.1975. Законність існування цієї прибудови не оспорювалася попереднім власником квартири АДРЕСА_4 , спадкоємцем якого є позивач.

Самі по собі твердження позивача про те, що відповідач добудував зазначені споруди до свого будинку без отримання необхідних дозволів, з порушенням будівельних норм, за відсутності установлення факту порушення прав позивача, не є самостійною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва, поданого особою, яка не наділена державою функціями зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в архітектурно-будівельній сфері.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення своїх прав, тому у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З детального опису (наданих послуг), виконаних робіт та квитанції встановлено, що відповідач поніс витрати у розмірі 5000 грн., до яких входили: складання відзиву та представництво клієнта в суді.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволені позову, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинно забудованого нерухомого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_9 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_10 ) витрати на правничу допомого у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20.12.2023.

Суддя Ю.В. Молонова