Справа № 214/216/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

20 грудня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Чаплиги О.О.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КІФ» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «КІФ» та просить суд визнати відсутність права позивача бути учасником у кредитному договорі за № 5179533 від 21 липня 2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія КІФ» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним указаний кредитний договір, посилаючись на заволодіння незаконним шляхом його даними сторонніми особами шляхом злому додатку на його мобільному телефоні «Дія» та оформлення на його ім`я кредиту у невідомих йому фінансових установах. В обґрунтування вимог зазначено, що 21 липня 2021 року йому стало відомо, що 21.07.2021 приблизно о 09-00 годині невстановлена особа, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , зняла грошові кошти з картки банку «ОТР», чим причинила йому матеріального збитку. Крім того, 21.07.2021 позивачу стало відомо, що сторонні особи незаконним шляхом заволодівши його даними, шляхом злому додатку на його мобільному телефоні «Дія», оформили на його ім`я кредит у невідомих йому фінансових установах. Про кримінальне правопорушення було повідомлено до правоохоронних органів. В той же час на його номер телефону стали приходити повідомлення про те, що він нібито заборгував кредит у банківській установі, а у реєстрі кредитних історій він побачив своє на своє ім`я договір про споживчий кредит № 5179533 від 21 липня 2021 року, укладений начебто між ним та відповідачем. Однак електронного підпису у нього взагалі немає та про згадану фінансову компанію він не чув. Тому 12.08.2021 з метою досудового врегулювання спору він звернувся з відповідною заявою до відповідача по справі, однак відповіді не отримав. З огляду на вказані обставини, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області суду від 08 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив.

Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, не повідомив причини неявки, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Частиною четвертою статті 223 ЦПК України установлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення таких причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути в порядку заочного розгляду цивільну справу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як установлено судом, відповідно до наданого суду кредитного договору № 5149533 від 21 липня 2021 року, сторонами якого зазначені Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КІФ», як кредитодавець, та ОСОБА_1 , як позичальник, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти на засадах строковості, зворотності та платності у сумі 3000,00 грн. Договір укладено шляхом підписання його електронними підписами сторін (а. с. 17 - 18).

В обґрунтування вимог позивач посилається на не укладення ним указаного договору, оскільки електронного підпису у нього взагалі немає, про фінансову установу він взагалі нічого не чув та про заволодіння незаконними шляхом сторонніми особами його даними шляхом злому додатку на його мобільному телефоні «Дія», оформивши на його ім`я кредит у невідомих йому фінансових установах, про що ним було подано відповідну заяву до правоохоронних органів.

Позивачем суду надано витяг з ЄРДР від 21.07.2021 відповідно до якого за фактом зняття грошових коштів невстановленою особою 21.07.2021 о 09.00 год. за адресою АДРЕСА_1 з картки банку «ОРТ», що належить ОСОБА_1 , органом досудового розслідування Підрозділом дізнання відділення поліції № 4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області відкрито кримінальне провадження № 0000293 (а. с. 20).

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК «Правочини» (статті 215-236).

Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача наголошував, що позивач не укладав кредитний договір, його волі на укладення договору не було, а договір з фінансовою установою було укладено сторонніми особами, з незаконним використанням його персональних даних, внаслідок чого невстановлені особи заволоділи грошовими коштами, чим позивачу спричинена матеріальна шкода.

Відповідно до чч. 1, 4 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Щодо обставин неукладення між сторонами кредитного договору та відсутності волевиявлення позивача на укладення такого договору відповідачем доказів не надано, натомість протилежне доведено позивачем.

Наявними матеріалами справи підтверджено та судом встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору, а тому, у суду відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин, відтак, суд дійшов висновку про доведеність цих обставин.

Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 761/26618/15-ц у разі встановлення відсутності волевиявлення особи на укладання спірного правочину такий договір має бути визнаний недійсним.

Про відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волевиявлення у момент вчинення правочину, що є підставою для визнання його недійсним, йдеться у постановах КЦС ВС від 6 березня 2019 року у справі № 145/374/17 та від 22 березня 2019 року у справі № 394/559/17.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд вважає, що позов в частині визнання договору недійсним є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання відсутності права позивача бути учасником у кредитному договорі за № 5179533 від 21 липня 2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія КІФ» та ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Як убачається з ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України).

При прийнятті рішення, суд зауважує, що він не уповноважений установлювати наявність чи відсутність права особи на реалізацію нею певних прав, передбачених Законом.

Відтак сформована у такий спосіб дана позовна вимога неузгоджується з нормами Конституції України та ЦК України, тому суд дійшов переконання, що вона є неналежним способом захисту порушених прав, є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у спосіб визнання недійсним кредитного договору № 5179533 від 21 липня 2021року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія КІФ» та ОСОБА_1 ; у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, тому він підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 215, 626, 638 ЦК України, ст. ст. 10, 12,13, 81, 89, 141, 223, 263, 264, 265, 280-284 ЦПК України, суд ,-

ухвалив:

задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати недійсним кредитний договір № 5179533 від 21 липня 2021року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КІФ» (, м. Харків, вул. Отакара Яроша, 24Б) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 грудня 2023 року.

Суддя С.І. Сіденко