Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/565/23
Провадження № 2/382/269/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2023 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

за участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині Київської області справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 сину сторін, ОСОБА_4 , виповнилося вісімнадцять років. 01.09.2020 ОСОБА_4 навчається в ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО» за спеціальністю кухар, кондитер, в зв`зку з чим ОСОБА_4 немає джерел доходу та вимушений перебувати на повному матеріальному забезпеченні матері. Зокрема ОСОБА_4 потребує належното харчування, якісного одягу, користування житлово-комунальними та медичними послутами, а також потребує реалізації освітнього, соціального та духовного розвитку. При цьому, позивачка в повній мірі забезпечити потреби сина не може. В той же час, відповідач ОСОБА_3 є працездатною особою, проте матеріальної допомоги на утримання сина після досягнення ним повноліття не надає, хоча може її надавати. Щодо наявності у відповідача нерухомого майна повідомляє, що у власності відповідача перебуває 1/2 частина земельної ділянки площею 2.7399 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Капустинської сільської ради Київської області. Щодо наявності у відповідача будь-якого рухомого майна позивачці нічого невідомо. Враховуючи викладене просила стягувати щомісячно із відповідача аліменти на свою користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу до закінчення навчання. але не довше ніж до двадцяти трьох років. Судові витрати покласти на відповідача.

Позивачка та її представник в судовому засідання підтримали вимоги позову та просили їх задоволити, в обгрунтування позовних вимог зазначали, що повнолітня дитина спочатку навчалась ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО», потім вступила до навчального закладу ПрАТ «ВНЗ`МАУП» та була зарахована на денну форму навчання у даному закладі освіти де і навчається на даний час. Позивачка не заперечувала того факту, що відповідач має на утриманні неповнолітню дитину, та має на праві власності частину земельної ділянки (паю) та 1/3 частину квартири.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнала вимоги позову та вважає, що позов підлягає до закриття, з огляду на те, що змінилась підстава позову, оскільки було спочатку подано довідку, що дитина навчалась у ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО», а потім вважає, що з порушенням строків було подано довідку про інше місце навчання дитини, проте позивачем не змінено підставу позову. Відповідач має на утриманні неповнолітню дитину, має на праві власності частину земельної ділянки та частину квартири, у 2023 році офіційно відповідач не працював, не має тимчасових підробітків, не відомо представнику чи працездатний відповідач, відомостей що він непрацездатний не надавав, при цьому сторона відповідача не вважає необхідним надання відповідних доказів по даній справі у підтвердження викладеного, оскільки позов підлягає до закриття, оскільки змінилася підстава позову. Крім цього, слід врахувати, що аліменти на повнолітню дитину присуджуються за рішенням суду на час ухвалення такого рішення, а не від дня пред`явлення позову. Також певний проміжок часу повнолітня дитина сторін по справі, після закінчення навчання в одному навчальному закладі і до вступу в інший навчальний заклад не навчалась, тому аліменти за цей період не підлягають стягненню.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

В силу ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.5 ст.183 ЦПК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» містить роз`яснення, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно ст.201 СК України, застосовуються до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження", загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН, від 20 листопада 1989 року та набрала чинності 02 вересня 1990 року і ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визнається право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.ст. 28, 29 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН, від 20 листопада 1989 року та набрала чинності 2 вересня 1990 року і ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держави учасниці визнають право дитини на освіту, із метою поступового досягнення здійснення цього права на підставі рівних можливостей вони, зокрема: заохочують розвиток здібностей різних форм середньої освіти, як загальної, так і професійної, забезпечують її доступність для всіх дітей та вживають таких заходів, як введення безоплатної освіти і надання у випадку необхідності фінансової допомоги; забезпечують доступність вищої освіти для всіх на підставі здібностей кожного за допомогою всіх необхідних засобів; забезпечують доступність інформації і матеріалів у галузі освіти і професійної підготовки для всіх дітей. Освіта повинна біти спрямована на: розвиток особи, талантів, розумових, фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об`єднаних Націй, підготовка дитини; підготовка дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності, етнічними, національними …

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають повнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони проживають окремо, мають різні бюджети, що не було спростовано сторонами по справі. Згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 26.05.2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення аліментів - задоволено. Стягнуто щомісячно із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця м.Губкін Бєлгородської області, жителя АДРЕСА_1 , працюючого електромонтажником силових мереж ТОВ «Київтрансбуд»(вул.Бориспільська, 9 м.Київ, 02099), на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 частини від його доходу, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 14 травня 2015 року та продовжувати до досягнення сином повноліття (а.с.4-9).

Відповідно до довідки від Яготинського центру професійно-технічної освіти, ОСОБА_4 з 01.09.2020 року до 30.06.2023 року навчався в ДПТНЗ «Яготинський ЦПТО» за спеціальністю кухар, кондитер, отримував стипендію (а.с.10).

Згідно акту обстеження за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який має окрему кімнату та знаходиться на фінансовому утриманні матері (а.с.11).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , вбачається, що у власності відповідача перебуває 1/2 частина земельної ділянки площею 2.7399 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Капустинської сільської ради Київської області та перебуває в оренді, відповідно до договору оренди від 17.02.2017 року (а.с.12).

Відповідно до довідки форми ОК-7, вбачається, що ОСОБА_3 був працевлаштований, отримував заробітну плату та вносились страхові внески до Пенсійного фонду за 2011 рік, 2013-2020 роки, 2022 рік, усього за рік в межах максимальної величини відповідаечм по справі було отримано 304559, 90 грн. (а.с.36-38).

Згідно опису вкладення та квитанцій з Укрпошти та інформації про відправлення від 17.08.203 року, вбачається, що ОСОБА_3 відправляв на адресу позивачки цінний лист з вкладенням індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-7 на 3 арк. (а.с.39-41).

17.08.2023 року строною позивача було додано докази, що 16.08.2023 року ОСОБА_4 вступив до навчального закладу Яготинський інститут Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна академія управління персоналом, що підтверджується відомостями з електронного кабінету вступника та копією заяви від 24.07.2023 року про допуск до конкурсного відбору на навчання за спеціальністю "073 Менеджмент" (а.с.44-46).

Відповідно до довідки № 103 від 04.09.2023 року ОСОБА_4 зарахований на І курс денної форми Яготинського інституту ПрАТ "ВНЗ"МАУП", спеціальність "Менеджмент" освітньо-кваліфікаційний рівень бакалавр. Навчається на контрактній основі, наказ на зарахування від 14.08.2023 року, темін навчання з 04.09.2023 р. по 31.08.2027 року, державної стипендії не отримує (а.с.56).

Так, в своїх заперченнях представник відповідача зазначав, що присутні підстави для закриття провадження по даній справі, оскільки змінились підстави позову.

Проте дані твердження представника відповідача не узгоджуються з підставами для закриття провадження у справі, що визначені у статті 255 ЦПК України.

При цьому, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття "спору про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися по суті технічно, а тому слід подавати сутнісне, а не формальне значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань.

Як вбачається з матеріалів даної справи, наявний і предмет спору, і підстави позову на час розгляду даної справи, оскільки в судовому засіданні представником відповідача не надано доказів, що даний спрі вирішено чи доказів, що повнолітній син сторін по справі припинив навчання та не навчається на даний час.

Представник відповідача також обгрунтовував свої заперечення тим, що певний проміжок часу повнолітня дитина сторін по справі, після закінчення навчання в одному навчальному закладі і до вступу в інший навчальний заклад не навчалась, тому аліменти за цей період не підлягають стягненню.

Проте, дані твердження не відповідають встановленим нормам чинного законодавства України та висновкам Верховного Суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За пунктом 19 частини першої статті 1 Закону України «Про освіту» освітня програма - це єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих і організованих для досягнення визначених результатів навчання.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» освітня (освітньо-професійна, освітньо-наукова чи освітньо-творча) програма є єдиним комплексом освітніх компонентів (навчальних дисциплін, індивідуальних завдань, практик, контрольних заходів тощо), спрямованих на досягнення передбачених такою програмою результатів навчання, що дає право на отримання визначеної освітньої або освітньої та професійної (професійних) кваліфікації (кваліфікацій). Освітня програма може визначати єдину в її межах спеціалізацію або не передбачати спеціалізації.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та: 1) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти; або 2) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).

При цьому, як вступ (перехід) на наступний освітній рівень навчання, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).

Такі процедури, що тривають певні періоди часу, є об`єктивними, нормативно врегульованими та їх тривалість не залежить від волі особи, яка здобуває освіту.

Виключення цих періодів із часу, протягом якого повнолітні дочка, син мають право на утримання, не узгоджується із вимогами статті 53 Конституції України, статей 1, 3, 10 Закону України «Про освіту», частини другої статті 199 СК України та є несправедливим.

Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі.

Відповідно у застосуванні правил частини другої статті 199 СК України потрібно враховувати, що нерозумно і несправедливо тлумачити положення статті 199 СК України так, що аліменти на повнолітню дитину, яка навчається, виплачуються виключно за ті періоди, коли фактично триває навчальний процес.

Між закінченням шкільного навчання та початком навчання професійного чи початком отримання вищої освіти завжди існує певний проміжок часу, що зумовлено способом організації системи освіти, а також об`єктивними чинниками: особа повинна мати час для того, щоб визначитися із напрямом свого подальшого навчання (якщо вона взагалі бажає його продовжувати і не визначилася з таким напрямом раніше), а також має виконати певні формальності - зібрати і подати необхідні документи, скласти вступні іспити тощо.

Так само і в разі переходу на наступний освітній рівень особа не може вважатися такою, яка припинила навчання, адже наявність часового проміжку між закінченням підготовки за попереднім рівнем та початок навчання на наступному освітньому рівні не залежить від волі та бажання учня (студента). Тому розумний (визначений характером організації навчального процесу) період фактичної перерви у навчанні не може в таких випадках вказувати на його припинення у розумінні частини другої статті 199 СК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі №752/20152/16-ц (провадження №61-19405сво21).

Так, твердження представника відповідача, що аліменти на повнолітню дитину присуджуються за рішенням суду на час ухвалення такого рішення, а не від дня пред`явлення позову, не відповідають вимогам ст.ст.201,191 СК України, оскільки застосовуються до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу та статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи дані обставини, матеріальне становище сторін, їх стан здоров`я, наявність утриманців, вимоги ст. ст. 182, 183, 200, 141, 199, 201 СК України, Конвенцію про права дитини, ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», а також те, що представник відповідача, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України не надав доказів того, що відповідач є непрацезатним чи таким, що не має можливості сплачувати аліменти, а також відсутні підстави для застосування ст.188 СК України. Та враховуючи, що незалежно від форми навчання визначений обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину, яка навчається. Крім цього, СК України передбачає стягнення витрат на навчання. При цьому, слід враховувати, що повнолітній син сторін по справі потребує коштів на необхідні матеріали для процесу навчання, а також продукти харчування, одяг та інші речі, що забезпечить безперешкодий процес навчання та розвитку і росту повнолітнього сина сторін.

Таким чином, враховуючи вище викладене, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на утримання повнолітнього сина необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходу, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які слід стягнути на період навчання дитини до досягнення нею двадцяти трьох років, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку повнолітнього сина.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 258-259, 265, 268, 354, 141 ЦПК України, ст. 53 Конституції України, Конвенцією про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН, від 20 листопада 1989 року та набрала чинності 2 вересня 1990 року і ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, ст. ст.13, 182, 183, 199 - 201, 191, 141, 150 Сімейного Кодексу України, ст. 70 Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про освіту», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця м.Губкін Бєлгородської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини його доходу, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2023 року і до досягнення ним двадцяти трьох років, на час навчання.

В межах стягнення платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі чапеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 19 грудня 2023 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 грудня 2023 року.

Суддя Кисіль О.А.