ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 612/337/23 Головуючий суддя І інстанції Лобановська С. М.
Провадження № 22-ц/818/2080/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 03 серпня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем по справі вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27.10.2022 рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 29.11.2022. Від шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею. Діти перебувають на її утриманні.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 03 серпня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 07 червня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги частково та стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 07.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є необ`єктивним, необґрунтованим та несправедливим, а також - не відповідає фактичним обставинам справи. Судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі призвело до порушення норм матеріального права.

Вказав, що заперечує проти стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 посилаючись на те, що він не є її біологічним батьком, і на нього не можуть покладатися такі обов`язки по сплаті аліментів, оскільки сімейним кодексом визначено, що аліменти сплачуються лише з батьків за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що ще у червні 2023 року він звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпропетровська, тобто за останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_4 , однак не за його вини до теперішнього часу судом навіть не відкрито провадження у справі. Рішення яке буде прийнято судом по справі №209/3481/23, буде мати вирішальне значення для визначення розміру аліментів.

Відзив на скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення усіх учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вірно визначив розмір аліментів з урахуванням права дітей на необхідний рівень життя, яке у даному випадку є пріоритетним з огляду на неможливість дітей самостійно себе забезпечувати в ситуації, коли у них з огляду на їх вік в цьому є нагальна потреба для забезпечення гармонійного розвитку особистості кожного з дітей та відповідний обов`язок батьків з цього приводу.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 5 ст.82 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та народили двох доньок, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2022, яке набрало законної сили 29.11.2022 та шлюб між ними розірвано (а.с.12-13).

Сторони від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно до копій свідоцтв про народження від 30.07.2010 серії НОМЕР_1 та від 17.12.2010 серії НОМЕР_2 , сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв (а.с.5,6).

Матеріалами справи підтверджено, що діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідками №1207- від 10.11.2022 та № 1207- від 10.11.2022 (а.с. 4 на зв., 7).

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів застосовують згадані норми п. 3-2 ч. 1 та ч. 3 ст. 182 СК України.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до6років 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років 2833 гривні.

Матеріали справи свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 позов визнав частково, та заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи на те, що він не є її біологічним батьком, в іншій частині позову не заперечує.

Як на підставу відмови у задоволенні позову в частині стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 посилається на те, що він не є її біологічним батьком, що не може бути взято судом до уваги, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і покладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Крім того, відповідач у справі ОСОБА_1 записаний батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), однак належних та допустимих доказів (рішення суду про скасування усиновлення) на спростування даних обставин відповідачем не надано. Вимоги про відмову від усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом першої інстанції не розглядалося, бо дані обставини не є предметом розгляду в даній цивільній справі.

Відповідач не надав суду інших доказів того, що не має можливості сплачувати кошти на утримання дітей, не надав документів, які підтверджують відсутність заробітку, перебування на утриманні інших осіб, існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення при вирішенні спору про стягнення аліментів на утримання дітей.

Отже, судом правильно встановлено, що відповідач має можливість матеріально утримувати своїх дітей, що потребують матеріальної підтримки, відповідно до конституційного принципу верховенства права.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідач до судів першої та апеляційної інстанції не надав.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Згідно ч.1.2,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 03.08.2023 позов визнає частково (а.с.47).

В описовій частині рішення суд правильно виклав позицію відповідача по справі у відповідності до вимог п.2 ч.3 ст. 265 ЦПК України, зазначивши про визнання відповідачем позову частково, що узгоджується з вимогами вказаної норми.

Отже, ОСОБА_1 частково визнає позовні вимоги тільки щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно після рішення суду від 27.10.2022 про розірвання шлюбу, позовна заява була подана ОСОБА_1 , у рішенні вказано про народження двох дітей, однак навіть на ОСОБА_5 , яку він визнає своєю донькою не сплачує аліменти матері ОСОБА_2 , тобто не допомагає матеріально в добровільному порядку.

Статтею 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

ЄСПЛ, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Відповідно до пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами (чи то рішення про скасування усиновлення чи відсутність кровного споріднення між ним та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Аргументи ОСОБА_1 про те, що він не є батьком дитини ОСОБА_3 , у зв`язку з чим суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов у цій частині, спростовуються установленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи та доказами, що містяться у матеріалах справи, зокрема суд правильно врахував свідоцтво про народження дитини, де батьком зазначений саме ОСОБА_1 (а.с.5), що містить відомості про батька дитини - ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність доказів з боку відповідача на спростування факту батьківства щодо дитини ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 не спростовано висновки суду першої інстанції, він не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дітей за наявності для того відповідних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що справу слід переглянути в повному обсязі, що потребує переоцінки наявних у справі доказів апеляційним судом, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог закону, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення - без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 03 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді І.В. Бурлака.

Н.П. Пилипчук.