Справа № 199/8132/21
№ 2/183/782/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участі: секретаря судового засідання Моісєєва К. А., представника позивача Лопатько С. В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про:

- визнання за ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на автомобіль марки PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (кузов, VIN) НОМЕР_2 зі стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 95879,93 гривень

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом, у якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 (надалі - відповідач) право власності на автомобіль марки PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (кузов, VIN) НОМЕР_2 (надалі спірне майно), стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 87 365,00 гривень.

Підставами позову вказала положення ст. 7, 60, 63, 69 72, ст. 355, 364, 365, 368, 372 ЦК України, правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

В обґрунтування позову зазначила, що з 20 липня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі 20 серпня 2014 року сторонами придбано автомобіль PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оформлений на відповідача. За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_4 . Подружнє життя не склалось. 19 жовтня 2018 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач з позивачем не спілкуються, стосовно поділу іншого спільного майна подружжя квартири, між сторонами спір вирішено. Однак, щодо користування автомобілем позивач не може дійти спільної згоди з відповідачем, оскільки користування ним одночасно неможливе. Автомобіль є неподільною річчю, а тому вирішити спір у добровільному порядку сторони не можуть. Вказує, що дає свою згоду на одержання грошової компенсації вартості транспортного засобу, а також те, що вона особисто не користується ним. Зазначає, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.

Зазначає, що 10 вересня 2021 року вона звернулась до ТСЦ МВС № 1249 із запитом про наявність у відповідача зареєстрованого транспортного засобу та отримала витяг з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих ТЗ від 14 вересня 2021 року вих № 31/4-1249-774. Для визначення вартості предмету спору та ціни позову для сплати судового збору, позивач звернулась до сертифікованого суб`єкта з оцінки майна. Відповідно до Звіту з незалежної оцінки ринкової вартості транспортного засобу станом на 15 вересня 2021 року, проведеної ТОВ «АВТО МАРКЕТ» вартість об`єкта оцінки автомобіля PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, розрахована за порівняльним підходом складає 174 730,00 грн. Вартість послуг про проведенню оцінки складає 2 000,00 грн.

Постановленою суддею Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ухвалою від 08 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі.

09 грудня 2021 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву, які суд ураховує, як відзив на позовну заяву. У запереченнях відповідач указує, що спірний автомобіль придбаний у 2014 році за 90 000,00 грн, які є коштами його матері ОСОБА_5 . На час придбання автомобіля сукупний дохід сторін складав приблизно 3 500,00 грн. Відповідач на час реєстрації права власності на автомобіль заробляв 2 500 грн, а позивач 1000 грн. За доходи сторін, які вони отримували придбати автомобіль неможливо. У підтвердження своєї позиції посилається на надані довідки про зняття коштів з банківського рахунку ОСОБА_5 , пояснення ОСОБА_5 . Указує, що при розлученні у 2018 році в судовому порядку позивач особисто зазначила в позовній заяві про відсутність спору про поділ майна. Зазначає, що наданий позивачем висновок про ринкову вартість автомобіля не може слугувати доказом у справі, оскільки містить відмінності між сумою в цифровому виразі та сумою прописом, крім того, обстеження автомобіля не проводилось, акт огляду не складався. Висновок є незалежним судженням експерта, складений без обстеження транспортного засобу та врахування його пошкоджень.

Постановленою суддею Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ухвалою від 31 березня 2022 року, за заявою відповідача, з урахуванням його зареєстрованого місця проживання у с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, цивільну справу передано за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Постановленою суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ухвалою від 10 травня 2022 року прийнято справу до провадження та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

Постановленою суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ухвалою від 14 червня 2022 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання призначене в режимі відеоконференції за участю представника позивача з використанням нею власних технічних засобів поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

22 червня 2022 року представником позивача подано додаткові пояснення, враховані судом, як відповідь на відзив, відповідно до яких представник вказала, що у 2018 році під час розгляду справи про розірвання шлюбу майнові претензії позивача щодо поділу майна подружжя були в процесі вирішення самими сторонами, як колишнім подружжям враховуючи наявність спільної дитини, що залишилася проживати з матір`ю. Після розлучення внаслідок дій відповідача, які полягали в передачі права власності на частку квартири сторонній особі, відкриття кримінального провадження, мирне вирішення питання щодо поділу майна стало неможливим та позивач бажає вирішити всі майнові спори щодо поділу спільного майна, а саме автомобіля, придбаного у шлюбі та який залишився у користування відповідача. Вказала на правомірність звіту з оцінки спірного майна, перекручувань відомостей, наданих суб`єктом оціночної діяльності. Стосовно зменшення вартості спірного майна послалася на те, що дорожньо-транспортна пригода не мала тяжких насідків, у тому числі і для спірного майна, а посилання на необхідність проведення ремонту не підтверджена. З приводу посилань відповідача на джерело походження коштів для придбання спірного майна вказала, що виписки з карткового рахунку матері відповідача, не містять правового підґрунтя, оскільки містять відомості про вкладення коштів та їх зняття в інші періоди, ніж 20 серпня 2014 року. Логічний зв`язок між довідками щодо руху коштів у травні 2014 року на карткових рахунках матері відповідача та придбанням сторонами спірного автомобіля відсутній.

20 липня 2022 року представником відповідача подано відповідь на додаткові пояснення, враховані судом, як заперечення, відповідно до яких представник зазначає про посилання на наявність кримінального провадження відносно відповідача не відповідають дійсності, посилання на неналежність доказу у виді висновку спеціаліста є належними. Зазначив про відсутність доведення позивачем джерела коштів на придбання спірного майна та належність доказів, поданих відповідачем на підтвердження придбання майна його матір`ю для нього.

В підготовчому засіданні 20 вересня 2022 року постановленою судом ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання про допит у якості свідків позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Постановленою судом ухвалою від 20 вересня 2023 року, в порядку ст. 222 ЦПК України, клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Лопатько Світлани Василівни про призначення автотоварознавчої експертизи задоволено частково. Поновлено строк на подання клопотання про призначення експертизи. Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя судову автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено.

Постановленою судом ухвалою від 10 квітня 2023 року поновлено провадження у справі через надходження клопотання експерта.

Постановленою судом ухвалою від 01 травня 2023 року клопотання експерта задоволено. Зобов`язано сторони вчинити дії на виконання клопотання експерта. Провадження у справі зупинено.

Постановленою судом ухвалою від 18 липня 2023 року, в зв`язку з отриманням висновку експерта провадження у справі поновлено.

04 жовтня 2023 року долучено заяву позивача про збільшення позовних вимог. Заява обґрунтована тим, що відповідно до визначеної у висновку експерта вартості автомобіля ринкова вартість спірного майна становить 191 759,85 грн.

В судовому засіданні 04 жовтня 2023 року допитано свідка ОСОБА_5 та позивача.

Представник позивача, позивач у судовому засіданні підтримали позов. Представник позивача наголосила, що спірне майно придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя, з ініціативи позивача зареєстроване на відповідача та повинне бути поділене між подружжям. Вказала на те, що позивач та відповідач фактично проживали за адресою реєстрації та мали спільний бюджет до 2018 року. Позивач указала на те, що кошти на придбання автомобіля відкладалися з сімейного бюджету протягом приблизно чотирьох років до моменту придбання. Формування бюджету відбувалося як з доходів за основним місцем роботи, так і з підробітку сторін. Придбання автомобіля пояснювалося необхідністю позбавлення негативної звички відповідача Зазначила, що фактично шлюбні відносини припинені в 2018 році. Заперечила проти обставини відсутності ведення спільного господарства з січня 2014 року.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. Представник указав, що рівень доходу сім`ї позивача та відповідача у 2014 році не дозволяв витратити суттєву суму грошових коштів на придбання спірного майна. Грошові кошти на придбання машини передала мати відповідача, яка мала на 2014 рік достатньо коштів для допомоги синові. Крім того, машина є неподільною річчю, відповідач не має можливість платити грошову компенсацію її вартості, не згоден на отримання грошової компенсації, а позивач не внесла на депозитний рахунок суду суму вартості частини спірного майна. Під час розірвання шлюбу спору щодо поділу автомобіля не було. Зазначив, що автомобіль придбаний за кошти, зняті з банківського рахунку матері відповідача. Позивачем не доведено належність майна до спільної сумісної власності, не доведено джерела придбання майна та рішенням про розірвання шлюбу встановлено припинення ведення спільного господарства у січні 2014 року. Відповідач указав, що на момент придбання машини нормами законодавства не передбачалося укладання окремої угоди та автомобіль було передано йому в користування та володіння минулим власником за довіреністю після отримання грошових коштів. Реєстрацію переходу транспортного засобу проведено в серпні 2014 року.

Розглянувши позовну заяву, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представників, допитавши свідків, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Так, судом установлено, що відповідно до належним чином засвідченої копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , 20 липня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрований шлюб /а.с.7/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народився син ОСОБА_4 , про що надано належним чином засвідчену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 14 травня 2003 року /а.с.6/.

З належним чином засвідченої копії довідки № 027853 від 10 вересня 2021 року вбачається, що ОСОБА_7 зареєстрований за адресою місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.8/.

З належним чином засвідчених копій витягів з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 14 вересня 2021 року вих. № 31/4-1249-77 /а.с.9/ та від 12 жовтня 2021 року /а.с.27/, вбачається, що за ОСОБА_3 з 20 серпня 2014 року зареєстровано транспортний засіб марки, моделі PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, колір сірий, ідентифікаційний номер (кузов, VIN) НОМЕР_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року у справі № 199/6180/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 20 липня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 485 розірвано /а.с.17-18/. В описовій частині рішення вказано, що у серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що з 20 липня 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2014 року, оскільки відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на життя, що фактично привело до втрати почуття поваги та любові. Між сторонами подружні стосунки та ведення спільного господарства припинені. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Рішення суду ухвалено у відсутність сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву з прохання слухати справу у її відсутність, на задоволені позову наполягала. Відповідач не з`явився, надав заяву з прохання слухати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. У рішенні суду, окрім іншого вказано, що шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені з січня 2014 року. Спільне господарство вони не ведуть. При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд урахував, що позивач та відповідач вже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя, на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство, втратили почуття любові і поваги. Суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі № 199/5857/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 залишено у власності ОСОБА_3 . В іншій частині позову (щодо припинення між сторонами спільної сумісної власності на квартиру) відмовлено. Як установлено рішенням суду у період шлюбу 17 липня 2002 року за спільні кошти подружжя придбана квартира АДРЕСА_2 в житловому будинку А-10.

З належним чином засвідченої копії витягу з відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 за період з 2008 по 2020 роки вбачається, що річний дохід позивача становив: за 2008 рік 18275,04 грн, за 2009 рік 19 537,11 грн, за 2010 рік 22 720,91 грн, за 2011 рік 27 105,97 грн, за 2012 рік 29 478,61 грн, за 2013 рік 27 747,19 грн /а.с.107-108/. Відомості про доходи за 2014 рік відсутні.

З належним чином засвідченої копії відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_3 за період з 1998 по 2016 роки вбачається, що річний дохід відповідача становив: за 2001 рік 4 365,89 грн, за 2002 рік 4 953,62 грн, за 2003 рік 10 555,15грн, за 2004 рік 9 872,49 грн, за 2007 рік 920,00 грн, за 2008 рік 28 096,55 грн, за 2009 рік 33 295,83 грн, за 2010 рік 41 699,04 грн, за 2011 рік 49 384,44 грн, за 2012 рік 51 935,38 грн, за 2013 рік 62 323,94 грн, за 2014 рік 34810,10 грн /а.с.98-99/.

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_5 ОСОБА_5 за період з 01 квітня 2014 року 31 травня 2014 року вбачається проведення транзакцій, зокрема: 16 квітня 2014 року видача готівкових коштів на суму 1 300,00 грн; 08 травня 2014 року виплата суми депозиту 91 335,37 грн; 19 травня 2014 року видача готівки на суму 91 000,00 грн, зняття готівки в банкоматі 350,00 грн /а.с.49, зворот/.

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_6 ОСОБА_5 за період з 01 травня 2014 року 30 травня 2014 року вбачається проведення транзакцій, зокрема: 08 травня 2014 року виплата суми депозиту 16 483,63 долари США; 12 травня 2014 року видача готівки у відділенні 500,00 долари США; 19 травня 2014 року видача готівки у відділенні 1100,00 долари США; 20 травня 2014 року видача готівки у відділенні 1 200,00 долари США; 21 травня 2014 року видача готівки у відділенні 1 200,00 долари США; 22 травня 2014 року видача готівки у відділенні 1 000,00 долари США; 26 травня 2014 року видача готівки у відділенні 1000,00 долари США та відкриття депозиту 10 483,00 долари США /а.с.49/.

З висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 199/8132/21 від 27 червня 2023 року встановлено, що дійсна ринкова вартість колісного транспортного засобу марки PEUGEOT модель PARTNER 2009 року випуску, колір сірий, ідентифікаційний номер VIN-номер: НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1560 см. куб., який належить ОСОБА_3 станом на час дослідження складає 191 759,85 грн. При здійсненні оцінки експертом використано принципи корисності, заміщення, попиту та пропозиції, проведено технічний огляд та ідентифікацію КТЗ, враховано вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу /а.с.184-203/.

Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 показала суду, що вона працювала протягом 2001 2013 років офіційно. Окрім офіційної праці також займалася пошиттям речей, від чого отримувала додатковий дохід. Між подружжям часто виникали сварки. В 2010 році з метою припинення вживання алкогольних напоїв відповідачем подружжя вирішило придбати транспортний засіб, для чого почали відкладати грошові кошти, доклавши їх до суми інших заощаджень. До 2014 році сума таких заощаджень склала 3 4 тисячі доларів США. Крім того, частину коштів на придбання автомобіля передала бабуся позивача, яка давала грошові кошти для допомозі родині зі своєї пенсії майже кожен місяць. В 2014 році мати відповідача робила капітальний ремонт, для чого знімала кошти. Від матері відповідача сім`я грошей не отримувала. Автомобілем після його придбання користувався відповідач.

Свідок ОСОБА_5 при допиті показала, що є матір`ю відповідача. Вказала, що на 2014 рік мала велику кількість заощаджень, сформованих з заощаджень з заробітної плати, пенсії та зі спадщини після чоловіка. Показала, що вона допомогла позивачеві та відповідачеві у придбанні квартири для сім`ї. До 2014 року її син працював один, а відповідач не працювала, займаючись домогосподарством. В 2014 році ОСОБА_3 звернувся до неї з проханням допомогти йому в придбанні машини, оскільки внаслідок травми, отриманої за місцем роботи, встановлення групи інвалідності не міг постійно пересуватися пішки, переносити важкі речи. Крім того, відповідач запевнив, що буде їздити та забирати її з села. Вона зняла в банку грошовий вклад частково в гривнях та частково в доларах США та віддала синові для придбання машини. Окремої угоди з продавцем транспортного засобу не укладалося. 08 травня 2014 року вона передала синові частину суми, а 20 травня 2014 року іншу частину вартості транспортного засобу, після чого, з повідомлення від ОСОБА_3 вона дізналася, що продавець передав її синові спірне майно. Загальна сума, яку вона зняла з депозитних рахунків становила 92 тисячі гривень та 6 тисяч доларів США. Загальна вартість машини становила приблизно 12 тисяч доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При цьому, за ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Судом досліджено копію протоколу серії ДПР18 № 044914 від 24 червня 2021 року, з якого вбачається фіксація події ДТП за участі транспортного засобу PEUGEOT PARTNER, державний номер НОМЕР_1 Протокол складено відносно ОСОБА_3 /а.с.50/. Водночас цей доказ не є допустимим, оскільки вказаний протокол фіксує процесуальну дію та сам по собі, без надання відповідної постанови за наслідками його розгляду, не може слугувати доказом на підтвердження обставин, на які посилається відповідач щодо отримання пошкоджень транспортним засобом.

Також судом досліджено копії: роздруківки з мережі Інтернет /а.с.109, 110, 111, 112/, які не є допустимими доказами; договір дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 від 03 серпня 2021 року /а.с.105/, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.106/, які не є належними доказами у справі, оскільки не стосуються предмету доказування та є волевиявленням сторони відповідача з розпорядження належною йому часткою майна; витягу з ЄРДР від 14 вересня 2021 року /а.с.113/, який не є належним доказом, оскільки не містить відомостей про предмет доказування, осіб, які вчинюють неправомірні дії.

Вирішуючи позов суд ураховує таке.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Посилання сторони відповідача на те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Щодо врахування обставин, установлених рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року у справі № 199/6180/18 в частині остаточного припинення шлюбних стосунків з січня 2014 року та відсутності ведення спільного господарства суд ураховує таке. Як свідчить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року, обставини щодо дати припинення шлюбних стосунків встановлено судом з огляду на вказівку в позові цього факту позивачем та визнання позову відповідачем, тобто в порядку визнання обставин учасниками справи. Водночас, у справі, що розглядається, ані позивач, ані відповідач у заявах по суті справи не посилалися на те, що до розірвання шлюбу судом ними не велося спільне господарство. З показів свідків також такого факту не встановлено. Навпаки, свідки, кожна окремо, вказували на те, що в 2014 році сторони проживали, як сім`я. Відповідач, до дослідження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року у справі № 199/6180/18 цю обставину, в якості підстави для відмови в позові не зазначав. Доказів того, що в період часу з січня 2014 року до 20 серпня 2014 року сторони мали різні бюджети та не вели спільного господарства не надавав.

За таких обставин, суд виходить з положень ч. 7 ст. 82 ЦПК України та враховує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу до його розірвання.

Аналізуючи посилання відповідача на те, що спірне майно придбане за рахунок коштів матері відповідача, переданих відповідачу суд вважає підтвердженим той факт що наявні відомості про зняття грошових коштів ОСОБА_5 у травні 2023 року в загальному розмірі 6000,00 доларів США та 91 000,00 грн.

Водночас, ст. 334 ЦК України встановлює, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Угоди купівлі-продажу транспортних засобів на момент набуття спірного майна мали здійснюватися відповідно до вимог Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 в редакції, чинній на 2014 рік (далі - Правила державної реєстрації та обліку автомобілів).

Відповідно до пунктів 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу протягом десяти діб після придбання (одержання). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»). До документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів в тому числі відносяться договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

Матеріали справи підтверджують, що державна реєстрація права власності за відповідачем на транспортний засіб проведена 20 серпня 2014 року, тобто спірне майно набуте подружжям в період шлюбу.

Вирішуючи питання щодо віднесення майна до спільної сумісної власності та перевіряючи джерело набуття спірного майна, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Ч. 4 ст. 203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Ч. 1 ст. 206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Ч. 1 ст. 218 ЦК України визначає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відтак, посилання відповідача та його представника про те, що спірне майно набуте внаслідок фактичного дарунку ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_5 , фактичне придбання автомобіля матір`ю відповідача суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності договору дарування, складеного ОСОБА_5 , передачі нею грошових коштів продавцю як плати за спірне майно, договору купівлі-продажу, іншого правочину, вчиненого іншою особою, ніж відповідачем, предметом якого є спірне майно або грошові кошти, використані на його придбання. Самі лише покази ОСОБА_5 не є допустимими доказами для підтвердження джерела походження грошових коштів, використаних придбання особливо цінного рухомого майна.

Таким чином, суд доходить висновку, що джерелом походження спірного майна є кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Аналізуючи посилання представника відповідача на недоведеність позивачем джерела походження коштів на придбання транспортного засобу, належність майна до особистої власності позивача, суд виходить з такого.

Дійсно, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас, як зазначено судом, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

За таких обставин саме відповідач, який заперечує проти спільності права власності, повинен доводити те, що майно є його особистою власністю, а не позивач повинна доводити співмірність доходу подружжя із вартістю спірного майна та підтверджувати презумпцію спільності права власності в цілому.

При цьому судом ураховуються докази на підтвердження офіційного доходу сторін, покази позивача, яка вказувала на отримання додаткового прибутку від ремесла та грошових подарунків від близьких осіб, відсутність відомостей про вартість майна та визнання сторонами вартості майна на момент його придбання в заявах по суті справи.

Щодо посилання сторони відповідача на неможливість задоволення позову через не внесення позивачем грошової суми на депозитний рахунок суду, відсутність згоди відповідача на отримання компенсації частки майна, суд виходить з такого.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), ухваленій після подання заявниками касаційний скарг, зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової коменсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачем, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Зважаючи на наведене, аргументи сторони відповідача, що ОСОБА_3 не надавав свою згоду на присудження йому грошової компенсації замість частки у спірному майні, а тому позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права є безпідставними.

При цьому суд ураховує, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі № 199/5857/20 між сторонами проведено розподіл в рівних частках спільного сумісного майна подружжя у виді квартири. Дійсно, як наведено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна. З рішення суду у справі № 199/5857/20 не вбачається, що сторонами заявлялися вимоги щодо іншого майна подружжя, або надавалися докази на підтвердження його існування. Водночас вирішення спору щодо частини спільного сумісного майна не вказує на неможливість ініціювання судового спору щодо іншої частки спільного сумісного майна у випадку неможливості його спільного використання співвласниками, враховуючи положення частини першої статті 15 ЦК України.

Як наведено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 2605/14992/12 (провадження № 61-24275св18), вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Позивачем на підтвердження вартості спірного майна надано висновок про ринкову вартість транспортного засобу /а.с.19-29/. Сторона відповідача надала заперечення щодо цього висновку, через неналежність доказу. За клопотанням сторони позивача у справі проведено судову експертизу. За висновком експерта станом на час дослідження ринкова вартість спірного майна складає 191 759,85 грн. Суд оцінює цей висновок, як належний та допустимий доказ, з огляду на його зміст, а тому наявні підстави для висновку про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права в цій частині позову та доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову про поділ майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя в розмірі 95 879,93 грн.

При цьому, із набранням законної сили судовим рішенням про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації частки вартості припиняється право позивача на спільну сумісну власність в порядку ч. 3 ст. 372 ЦК України, а тому додаткового визнання за відповідачем права приватної власності на спірне майно, яке є зареєстрованим, не передбачається. Крім того, за вимогами про визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки не має повноважень на представництво інтересів відповідача.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн /а.с.31, 32/ та доплачено 165,60 грн під час збільшення позовних вимог /а.с.220/. В обґрунтування розміру судового збору позивач посилався на те, що сума позову не перевищує 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Додатково позивачем сплачено вартість експертизи в розмірі 4 530,48 грн /а.с.221/. Позов задоволено частково в частині стягнення грошової компенсації. При визначені розміру судових витрат, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача суд виходить з положень ст. 133, 139, 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та те, що при збільшенні позовних вимог ціна позову не перевищила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на рік пред`явлення позову, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 438,48 грн судових витрат та повернути позивачеві 165,60 грн надмірно сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя автомобіля марки PEUGEOT PARTNER, 2009 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (кузов, VIN) НОМЕР_2 в сумі 95 879 (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 93 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5 438 (п`ять тисяч чотириста тридцять вісім) гривень 48 копійок, які складаються з: судового збору в розмірі 908,00 гривень та витрат за проведення експертних досліджень в розмірі 4 530,48 гривень.

У решті позову відмовити.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 165 (сто шістдесят п`ять) гривень 60 копійок надмірно сплаченого судового збору за позовом ОСОБА_1 , згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 03 жовтня 2023 року № 0.0..1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 20 грудня 2023 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 ,; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Д. О. Парфьонов