ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5615/23 Справа № 183/376/22 Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення до будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 19.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 697 та на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстраційний № 232 від 20.05.2020 та власником земельної ділянки, площею 0,2500 га., кадастровий № :02016:0370, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 698 та на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний № 232 від 20.05.2020.

ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_2 , який продав вказані будинок та земельну ділянку, а за виручені від продажу кошти придбав собі квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою Орлівщинського старостинського округу № 3 Новомосковського району Дніпропетровської області від 17.01.2022 № 30 ОСОБА_1 зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 21.05.2015.

Перед вчиненням правочину купівлі-продажу будинку відповідач за первісним позовом дав обіцянку знятися з реєстрації в будинку по АДРЕСА_1 , але своєї обіцянки не виконав.

З моменту продажу будинку ОСОБА_1 не проживає в ньому.

Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного старостою Орлівщанського старостинського округу № 3 Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_1., за свідченнями депутата ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з червня 2019 року не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 вказує, що у розумінні частини 2 статті 4 Сімейного кодексу України ОСОБА_1 , не зважаючи на те, що є батьком позивача за первісним позовом, не є членом її сім`ї, оскільки ніколи спільно з нею не проживав за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 втратив право користування житловим будинком за вказаною адресою з 19 травня 2020 року як особа, право власності якої припинено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 346 ЦК України у зв`язку з відчуженням власником свого майна на користь ОСОБА_2

ОСОБА_1 наразі не є ані власником, ані членом сім`ї власника. Договірні зобов`язання між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_1 , а також інші підстави, передбачені статтею 402 Цивільного кодексу України щодо надання йому права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 також відсутні.

Враховуючи зазначене, просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення до будинку, в якій просив суд усунути ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення до будинку - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

13.03.2018 року ОСОБА_1 надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Скосарєвою В. В., зареєстровану в реєстрі за № 318, якою уповноважив ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися всім своїм майном, що розташоване на території України, у зв`язку з цим укладати всі дозволені законом угоди, а саме: купувати, продавати, обмінювати будь-яке нерухоме та рухоме майно, визначати в усіх випадках строки та інші умови на свій розсуд, провадити розрахунки по укладених угодах, отримувати належне довірителю маймо, гроші, цінні папери з правом реєстрації права власності відповідно до чинного законодавства, у тому числі, але не виключно: користуватися та розпоряджатися належними довірителю житловим будинком та земельними ділянками, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі подарувати зазначене майно ОСОБА_2 . Для чого представник має право, у тому числі, розписуватися за довірителя на документах та в їх одержанні, у тому числі підписувати будь-які правочини щодо користування та розпорядження вищевказаним нерухомим майном: попередній договір, договір купівлі-продажу, міни, застави, оренди, іпотеки, укласти від імені довірителя договір про встановлення розміру часток тощо, визначати суми, строки та інші умови договорів про відчуження та користування вищевказаним нерухомим майном на власний розсуд. Довіреність видана з правом передоручення, строком на п`ять років, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановленому для цього порядку чи припинена з інших підстав, передбачених цивільним законодавством України.

19.05.2020 року ОСОБА_1 , в особі якого діяв на підставі довіреності від 13.03.2018 № 318 ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж зазначеного будинку за домовленістю сторін вчиняється за ціною 75 008 грн. 00 коп., які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього договору, шляхом безготівкового розрахунку. Умовами договору продавець засвідчив, що: обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо житлового будинку немає; договір не укладається під впливом тяжких для продавця обставин; своїм підписом він свідчить, що розрахунки по договору з ним проведено у повному обсязі до підписання цього договору, шляхом безготівкового розрахунку, та відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Скосарєвою В. В., зареєстровано в реєстрі за № 697 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 36550180 .

19.05.2020 року ОСОБА_1 , в особі якого діяв на підставі довіреності від 13.03.2018 № 318 ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:016:0371, за яким до ОСОБА_2 перейшло право власності на вказану земельну ділянку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Скосарєвою В. В., зареєстровано в реєстрі за № 699 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 36558127 .

19.05.2020 року ОСОБА_2 надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Скосарєвою В. В., зареєстровану в реєстрі за № 707, якою уповноважила ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися належним їй житловим будинком та земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:016:0370, кадастровий номер :02:016:0371 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 01.03.2021 вбачається, що відповідачу за первісним позовом станом на 01.03.2021 належали: на праві оренди строком на 49 років, з правом пролонгації земельна ділянка, площею 0,12 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0059 з цільовим призначенням - для сінокосіння і випасання худоби; на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 3220, виданого 30.11.2020 - квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 39,6 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з засвідченої копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного старостою Орлівщинського старостинського округу № 3 Новомосковського району, Дніпропетровської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за свідченнями сусідів та родини за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2019 року не проживає.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог , суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для висновків про наявність у нього на час розгляду справи права користування житловим приміщенням і про неправомірне створення відповідачами перешкод в користуванні таким житловим приміщенням, вселення, немає.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачем, який є членам його сім`ї, зареєстрований у цьому будинку та іншого житла не має.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що між сторонами спору виникли конфлікті відносини і ОСОБА_1 іншого житла не має, а тому колегія суддів із дотриманням балансу між захистом права власності позивача на житловий будинок та захистом права відповідача за первісним позовом - члена його сім`ї на користування цим будинком, в якому він зареєстрований, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача такими, що втратив право користування цим жилим приміщенням, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивачем за первісним позовом не надано достатніх доказів, які б свідчили про непроживання відповідача у спірному житловому будинку за відсутності поважних причин.

Такі докази, як обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного старостою Орлівщинського старостинського округу № 3 Новомосковського району, Дніпропетровської області, стверджує виключно лише про відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 . Проте останні докази не містять жодних відомостей щодо поважності причин відсутності користувача спірним житловим приміщенням протягом визначеного строку.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що ОСОБА_2 не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Окрім того, колегія суддів на підставі наявних у справі доказів встановила, що ОСОБА_1 на момент переходу права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від нього до його доньки, проживав та був зареєстрований у цьому житловому приміщенні. Починаючи з 19 травня 2020 року останній продовжував проживати та бути зареєстрованим за вищевказаною адресою як член сім`ї нового власника будинку, а саме як батько ОСОБА_2 . Існування переходу права власності на спірне житлове приміщення у травня 2020 року від батька до доньки не вплинув на право ОСОБА_1 щодо користуватися спірним нерухомим майном, враховуючи встановлені вище обставини.

При цьому, новий власник нерухомого майна - донька ОСОБА_2 не оспорювала протягом майже двох років права ОСОБА_1 на проживання у спірному будинку у передбаченому законом порядку.

Разом із цим, матеріали справи свідчать про вчинення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житлом із боку власника майна ОСОБА_2 .

Враховуючи, що спірний будинок є постійним місцем проживання ОСОБА_1 , що підтверджується реєстрацією останнього, колегія суддів дійшла висновку, що його порушене право підлягає судовому захисту.

Із врахуванням приписів статті 16 Цивільного кодексу України, доцільним та необхідним захистом порушеного права ОСОБА_1 , буде покладення на відповідача за зустрічним позовом обов`язку не чинити позивачу за зустрічним позовом перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь апелянта слід стягнути судовий збір у розмірі 2977,20грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення до будинку - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2977,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: