Провадження №2/359/538/2023
Справа №359/7090/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарі судового засідання Дьяченку В.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що він працює на посаді стрільця Служби авіаційної безпеки відділ ВОХОР в державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». На даний час він є військовослужбовцем Національної гвардії України Міністерства внутрішніх справ України. На підставі наказу від 02.12.2020 № 11-07/1-1875/п.п.1 ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 19 листопада 2020 року по 18 листопада 2023 року у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Національній гвардії України Міністерства внутрішніх справ України зі збереженням місця роботи, займаної посади та середньомісячної заробітної плати. На підставі наказу від 19.07.2022 року № 01-07-23 відповідачем було припинено виплату середньомісячної заробітної плати позивачу, про причини припинення виплати відповідач не повідомив. Позивач із рішенням та діями відповідача щодо припинення виплати середньої заробітної плати не погоджується та вважає їх неправомірними. Тому ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним і скасувати виданий відповідачем наказ від 19.07.2022 р. №01-07-23 у частині скасування збереження за ОСОБА_1 середнього заробітку на час проходження військової служби та стягнути на його користь середній заробіток у розмірі 38327,3 грн. за час проходження військової служби та судовий збір у розмірі 992,4 грн.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.10.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача Сінькевич В.А. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. До суду надав відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

Третя особа - генеральний директор державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» - Дубревський Олексій Юрійович, на розгляд справи не з`явився. До суду подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що пред`явлений позов слід залишити без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 займає посаду стрільця у структурному підрозділі Служби авіаційної безпеки/Відділ ВОХОР, що вбачається з витягу державного підприємства міжнародного аеропорту «Бориспіль» від 07.09.2022 р. №01-27/1-2.

Згідно із наказом виконувача обов`язків генерального директора № 11-07/1-1875/п від 02.12.2020 р. ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 19 листопада 2020 року по 18 листопада 2023 року для проходження військової служби за контрактом у Національній гвардії України Міністерства внутрішніх справ України зі збереженням на весь період військової служби роботи (посади) та середнього заробітку.

Відповідно до наказу від 19.07.2022 р. № 01-07-23 «Про втрату чинності окремих положень наказів» у зв`язку зі змінами внесеними до ч.3 ст.119 КЗпП України та Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з 19 липня 2022 року положення наказів, визначених у додатку 1 до даного наказу визнано такими, що втратили чинність в частині збереження за відповідними працівниками середнього заробітку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч.3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній до 18.07.2022 включно, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з набранням даного закону чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99у справі № 1-7/99 констатовано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні Конституційного суду України від 05.04.2001 № 3-рп, в якому зазначено, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності ним законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначене також узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 02.07.2002 № 13-рп, в якому зазначено, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Таким чином, відповідні нормативно - правові акти регулюють відносини, які виникли після набрання ними чинності, та у жодному разі не можуть розповсюджуватися на правовідносини, котрі існували до їх прийняття (набрання чинності).

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не стягуються.

Керуючись статтями 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування наказу та стягнення середнього заробітк у за час проходження військової служби залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17 квітня 2023 року.

Суддя С.С. Чирка