Справа № 369/2503/23
Провадження № 2/369/3148/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01.06.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

21.02.2023 року позивач звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.09.2014 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 1480. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . З 01.01.2023 року сторони припинили спільне проживання та ведення сімейного бюджету через те, що Відповідач зазначив, що проживає з іншою жінкою у фактичних шлюбних відносинах.

Зазначає, що 10.02.2023 року звернулась з позовом до Святошинського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу. Станом на день подачі даного позову рішення щодо розірвання шлюбу ще не прийнято. За час проживання в шлюбі сторонами придбано майно, автомобіль марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 та квартиру АДРЕСА_1 . Вказує, що право власності на автомобіль зареєстровано за відповідачем по справі, проте автомобіль придбано за спільні сумісні кошти подружжя, відтак підлягає поділу по частині, кожному. Враховуючи неподільність автомобіля, як об`єкта цивільних правовідносин без втрати його цільового призначення, вважає, що його слід поділити між сторонами реально шляхом стягнення з відповідача на користь позивача майнової компенсації вартості частини автомобіля. Вартість аналогічних автомобілів на ринку коливається в межах 200 000 грн, отже вартість частини автомобіля становить 100 000 грн. Право власності на придбану квартиру також зареєстровано за відповідачем, проте квартира придбана за грошові кошти, джерелом набуття яких є відчуження майна, що є особистою власністю позивача, тобто за її особисті кошти, у зв`язку з чим зазначена квартира є особистою власністю позивача. Стверджує, що 29.09.2008 року нею було приватизовано 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , що підтверджують свідоцтвом про право власності на житло, яке видано згідно з розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 10150 від 29.09.2008 року. Вказує, що 01.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу Позивач разом з іншими співвласниками продала належну їй 1/4 частину вказаної квартири. Вартість її частки становила 455 600 грн.

Зазначає, що 15.02.2017 року за рахунок отриманих від продажу особистого майна коштів Позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_3 вартістю 405 700 грн., що підтверджується п. 1 та 11 договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2017 року. Вказує, що 01.12.2017 року сторонами укладено договір дарування одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, на підставі якого маючи рівні права на володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою, набутою сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність, виходячи при цьому з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру відповідач, як чоловік безоплатно передав у власність, а позивач, як дружина прийняла у дар від нього його частку у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру без виділу цієї частки. 12.03.2021 року Позивач продала належну їй на праві особистої приватної власності вказану квартиру та 17.03.2021 року за отримані від продажу квартири кошти сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами договору купівлі-продажу квартири право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, проте ця квартира придбана за грошові кошти, джерелом набуття яких є відчуження майна, що є особистою власністю позивача, так як для придбання було використані кошти отримані від продажу особистого майна позивача.

На підставі викладеного, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м як особисте майно; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини автомобіля марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску у розмірі 100 000 грн.

Цього ж дня на адресу від позивача надійшла на адресу суду надійшла заява про вжиття заходів щодо забезпечення позову, в якій вона просила накласти арешт на автомобіль марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року та квартиру АДРЕСА_1 .

24 лютого 2023 року на адресу суду від Позивача надійшла заява про залишення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частини автомобіля марки Volkswagen марки Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску у розмірі 100 000 грн без розгляду.

Цього ж дня на адресу суду від Відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання на 01.06.2023 року о 09:00.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.06.2023 року заяву ОСОБА_1 про залишення позовних вимог без розгляду у справі № 369/2503/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частини автомобіля марки Volkswagen марки Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску у розмірі 100 000 грн залишено без розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явилася, представник позивача ОСОБА_4 подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м. визнав.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як убачається із матеріалів справи, 20 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис № 157. Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_6 ».

У шлюбі у Сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

10.02.2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Святошинського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу. Станом на день подачі даного позову, рішення щодо розірвання шлюбу ще не прийнято.

Як встановлено судом, за час проживання в шлюбі сторонами придбано майно, автомобіль марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 та квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.09.2008 року, виданого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією за №10150, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_7 та членам її сім`ї - ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у рівних частках.

01.06.2016 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу квартири передали у власність ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до п.2 Договору продажна вартість квартири становить 1 822 400, 00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М.01.06.2016 року, зареєстровано у реєстрі за № 847.

15.02.2017 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Відповідно до п.11 Договору продаж квартири здійснено за 405 700, 00 грн.

01.12.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 укладено договір дарування одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки. Відповідно до п.1 Договору чоловік безоплатно передав у власність, а дружина прийняла у дар від нього його частку у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру без виділу цієї частки.

12.03.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 .

17.03.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №248498657 від 17.03.2021 року власником квартири на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що позивач до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в порядку приватизації набула право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , та вже будучи в шлюбі продала належну їй частку, у зв`язку з чим кошти, які було отримано нею в період шлюбу, проте від відчуження особистого майна, є її особистою власністю.

15.02.2017 року за рахунок отриманих від продажу особистого майна коштів позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_3 .

01.12.2017 року сторонами укладено договір дарування одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, на підставі якого маючи рівні права на володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою.

Подальше придбання квартири АДРЕСА_1 відбулось за кошти, які Позивач отримала від відчуження особистого майна, є її особистою власністю.

Судом встановлено, що Відповідно до Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №248498657 від 17.03.2021 року власником квартири на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Згідно з п.3. ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна: 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), а відтак зважаючи на те. що хоча майно і набуте за час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Верховний Суд України у постанові прийнятій у справі № 6-1568цс1б зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, треба перевіряти за які кошти таке майно було набуте (ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі №6-801 цс 16).

В справі № 711/2302/18 Верховний Суд вказав, що «сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Тобто, спірна квартира набута у власність позивачем «в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивач є її єдиним власником».

Суд погоджується, що квартира АДРЕСА_1 придбана за грошові кошти ОСОБА_1 , джерелом набуття яких є відчуження майна, що є особистою власністю позивача, так як для придбання було використані кошти отримані від продажу особистого майна позивача.

Крім того, суд бере до уваги заяву Відповідача про визнання позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м.

Стаття 206 ЦПК України визначає що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Ураховуючи, що відповідачем визнано вимоги позову, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову, оскільки позивачем було набуто спірну квартиру за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, тобто є її особистою приватною власності, що відповідно було визнано Відповідачем в письмові заяві наявній в матеріалах справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.12,13,81, 206, 141, 206, 263,265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м як особисте майно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя: Андрій ВОЛЧКО