ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3076/23 Справа № 175/1161/22 Суддя у 1-й інстанції - Заборський В.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2022 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 12.07.2019 року, близько 21-35 год., в Дніпропетровській області на 227 км автодороги «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), в якій автомобіль марки «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який загинув на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень. 13.07.2019 року за фактом даної ДТП до ЄРДР були внесені відповідні відомості за № 0000552 з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 286 КК України, а 30.01.2020 року, за результатами проведеного досудового розслідування, слідчим було прийнято постанову про закриття даного кримінального провадження, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідальність водія ОСОБА_2 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ9232530, який діяв на момент настання ДТП 12.07.2019 року. Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 та у зв`язку із його смертю їй спричинена значна та непоправна шкода, що проявилася у моральній шкоді та у втраті годувальника. Своє порушене право вона вирішила відновити шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». 02.06.2020 року, відповідно до вимог ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ»), представником позивача ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було надіслано повідомлення про ДТП та заяви на виплату 1/2 частки, що належить матері загиблого, страхового відшкодування пов`язаного із моральною шкодою у розмірі 25038,00 грн. і страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 75114,00 грн.. Однак листом від 15.06.2020 року відповідач повідомив, що ним прийнято рішення про виплату позивачці моральної шкоди у розмірі 50%, від належної їй частки, у розмірі 12519,00 грн., а в частині здійснення виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника відмовив, у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують перебування позивачки на утриманні у загиблого сина. Пунктом 27.2. ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Тому, загальний розмір мінімально гарантованого страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника становить 150228,00 грн. (4173 грн. х 36), а частка, яка припадає на позивачку та підлягає стягненню з відповідача дорівнює 75114,00 грн. (150228 грн. / 2). Таким чином позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 12519,00 грн., страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника у розмірі 75114,00 грн. та суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн..

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.09.2022 року у цивільній справі № 175/1161/22. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

У відзиві Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року просить за результатами розгляду апеляційної скарги залишити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.09.2022 року без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2019 року, приблизно о 21:35 год., водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій, неосвітленій проїзній частині автодороги М-04 сполученням «Знамянка-Луганськ-Ізварине» (має по дві смуги для руху в кожному напрямку та розділову смугу), у крайній правій смузі з боку м. Дніпро в напрямку м. Новомосковськ, де на 227 км вищевказаного автошляху, що знаходиться на території Дніпровського району, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину у не відведеному для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху ТЗ. Внаслідок вказаної ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місті пригоди.

Відповідно до постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області Зайченко Л.М. від 30.01.2020 року закрито кримінальне провадження №0000552 від 12.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за фактом ДТП, що відбулася 12.07.2019 року, при якій було смертельно травмовано пішохода ОСОБА_3 .

Смерть ОСОБА_3 настала від сумісної тупої травми тіла з множинними переломами кісток скелету, що ускладнилося розвитком травматичного шоку. При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,31 проміле, що стосовно живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 ПДР. В умовах місця події, водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.2 ПДР, однак вказані невідповідності його дій з технічної точки зору не перебувають у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. При заданому механізмові події, у діях водія автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР не вбачається.

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №151 від 16.07.2019 року.

В Довідці про причину смерті (до форми №106/о) №1380 зазначено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від сумісної тупої травми тіла.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданого повторно 29.07.2019 року відділом РАЦС по Дніпровському, Солонянському районах ГТУЮ у Дніпропетровській області та Свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого 06.10.1987 року відділом ЗАГС Підгородненського міськвиконкому. Батьком ОСОБА_3 в Свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 записано ОСОБА_7 ..

Згідно довідки №436 від 21.05.2020 року, виданої відділом з соціальних питань Підгородненської міської ради, ОСОБА_1 на день смерті сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилася на його утриманні.

На підставі Поліса №АМ9232530 цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Logan», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 станом на 12.07.2019 року була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

02.06.2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 12.07.2019 року за участю пішохода ОСОБА_3 та транспортного засобу «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Також, 02.06.2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (для батьків) - 75114,00 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблого), до якої долучив наступні документи: копію свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_1 , копію свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 , завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , оригінал довідки про перебування на утриманні у загиблого його матері ОСОБА_1 , оригінал акту про засвідчення факту перебування на утриманні у загиблого його матері ОСОБА_1 .

Листом від 15.06.2020 року №3135-31 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомило ОСОБА_4 , що в результаті розгляду отриманих документів, з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від заподіяної шкоди, а саме моральної шкоди для матері у розмірі 12519,00 грн. та відшкодування витрат на поховання у розмірі 10055,00 грн., яке 05.03.2020 року в розмірі 22574,00 грн. було перераховано на реквізити адвоката ОСОБА_8 .. Для отримання виплати за ст. 27.2 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» необхідно надати підтвердження того, що дохід (пенсія) матері була меншою за прожитковий мінімум та докази того, що на час смерті ОСОБА_3 , частка доходу (пенсії, заробітку) останнього, що припадала на кожного, була основним і постійним джерелом існування, тобто довідку про пенсію (доходи) матері та довідку про доходи з місця роботи ОСОБА_3 станом на 12.07.2019 року, після чого Товариство повернеться до розгляду відшкодування на утримання.

Згідно частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальний Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

За змістом абзацу 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Частиною 2 ст. 1200 ЦК України встановлено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 ч. 1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Отже, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування.

Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 липня 2020 року у справі № 756/8644/19.

Так як предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, то доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й обставини, за яких особа перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги.

Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Згідно пункту 35.1. статті 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Пунктом 35.2. ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» передбачено, що до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звертався до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 195176,00 грн., а саме моральної шкоди - 25038,00 грн., витрат пов`язаних з похованням - 20110,00 грн., втрати годувальника - 150228,00 грн..

Згідно Страхового акту №АМ.9232530.L0001.01 від 05.03.2020 року договором страхування (поліс) АМ.9232530 від 23.04.2019 року забезпечено транспортний засіб «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхова сума становить 300000,00 грн., на підставі наданих документів, відповідно до умов договору страхування подія від 12.07.2019 року кваліфіковано як страховий випадок за ризиком - шкода, заподіяна життю та здоров`ю (на одного потерпілого) та прийнято рішення провести виплату відшкодування у розмірі 22574,00 грн., яка складається: моральна шкода - 12519,00 грн. (12 Х 4173)/2)/2, згідно ст. 27.2, 36.3 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ»; витрати на поховання - 10055,00 грн. (20110/2), на підставі товарного чеку, накладної.

Відповідно до платіжного доручення №2199 від 11.03.2020 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило перерахування страхового відшкодування ОСОБА_8 за договором АМ.9232530 в розмірі 22574,00 грн..

Листом від 05.03.2020 року №1467-31 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомило ОСОБА_8 , що рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від розміру з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», а саме моральної шкоди - 12519,00 грн., витрат на поховання - 10055,00 грн.. Для отримання виплати за ст. 27.2 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» необхідно надати підтвердження того, що дохід (пенсія) матері була меншою за прожитковий мінімум та докази того, що на час смерті ОСОБА_3 , частка доходу (пенсії, заробітку) останнього, що припадала на кожного, була основним і постійним джерелом існування, тобто довідку про пенсію (доходи) матері та довідку про доходи з місця роботи ОСОБА_3 станом на 12.07.2019 року, після чого Товариство повернеться до розгляду відшкодування на утримання.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано жодних доказів того, яким був дохід ОСОБА_3 за попередній (до настання ДТП) календарний рік. Натомість, до позовної заяви додана копія власноручно написаної позивачем ОСОБА_1 заяви від 15.06.2020 року, в якій вона зазначила, що її син ОСОБА_3 працював до смерті неофіційно і отримував дохід 15000,00 грн., вона проживала та вела господарство спільно з сином, отримувала від нього матеріальну допомогу, що суперечить вимогам ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ».

Таким чином, з поданих позивачем доказів суду першої інстанції вбачається, що офіційного доходу у померлого ОСОБА_3 не було, а з наданої копії власноручно написаної заяви ОСОБА_1 неможливо встановити, чи було джерело доходу ОСОБА_3 , на яке вона вказує, постійним на протязі року до ДТП та яку суму коштів померлий надавав своїй матері щомісячно для її утримання.

Окрім того, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що також не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні загиблого сина подана довідка №436 від 21.05.2020 року, видана відділом з соціальних питань Підгородненської міської ради, адже у ній не зазначено джерела такої інформації. Натомість, згідно п.п. «е» п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» належним доказом перебування на утриманні є зокрема документи щодо розміру доходу померлого. Але зазначена довідка таких відомостей про доходи померлого не містить.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно Довідки про доходи №233313 від 17.08.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, пенсіонер ОСОБА_1 перебуває на обліку в Дніпровському приміському об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, сума якої за період з 01.07.2018 року по 31.07.2019 року складає 28288,33 грн., а саме: липень 2018 року - 2053,55 грн., серпень 2018 року - 2053,55 грн., вересень 2018 року - 2053,55 грн., жовтень 2018 року - 2053,55 грн., листопад 2018 року - 2053,55 грн., грудень 2018 року - 2062,10 грн., січень 2019 року - 2062,10 грн., лютий 2019 року - 2062,10 грн., березень 2019 року - 2364,31 грн., квітень 2019 року - 2364,31 грн., травень 2019 року - 2364,31 грн., червень 2019 року - 2364,31 грн., липень 2019 року - 2377,04 грн.

При цьому, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 грн, з 1 липня - 1777 грн, з 1 грудня - 1853 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 грн, з 1 липня - 1841 грн, з 1 грудня - 1921 грн; а осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 грн, з 1 липня - 1435 грн, з 1 грудня - 1497 грн.

Також, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» №2629-VIII від 23.11.2018 року установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 грн, з 1 липня - 1936 грн, з 1 грудня - 2027 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 грн, з 1 липня - 2007 грн, з 1 грудня - 2102 грн; а осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 грн, з 1 липня - 1564 грн, з 1 грудня - 1638 грн.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 , як непрацездатна особа, в період з липня 2018 року по липень 2019 року мала щомісячний дохід (пенсію), що перевищував встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, а отже в розумінні положень чинного законодавства не вважалася такою, що потребувала матеріальної допомоги та не набула права на утримання від ОСОБА_3 .

Окрім того, сам факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку, мати загиблого має самостійний дохід (пенсію), а доводи позивача, що вона знаходилася на утриманні свого сина та отримувала від нього матеріальну допомогу жодними належними доказами по справі не підтверджено.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт перебування її на утриманні загиблого сина та той факт, що позивач потребувала матеріальної допомоги від останнього, а тому відсутні підстави для стягнення шкоди, заподіяної смертю потерпілого, з відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З огляду на викладене, ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду складав 50076 грн. (12x4 173,00 грн. = 50 076,00 грн.). Страховиком позивачу ОСОБА_1 виплачено лише половину з урахуванням дій загиблого ОСОБА_3 , які страховиком оцінені як груба необережність.

У ч. 2 статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовується і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Нормативні акти, що регулюють цивільні правовідносини, передбачають існування двох видів цивільно-правової необережності - грубої та простої, однак законодавство не визначає критеріїв їх розмежування, а тому ч. 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України покладає визначення виду необережності на розсуд судів.

Окрім грубої, виділяється також проста необережність. В абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» зустрічається також поняття «проста необачність», до якої зараховується, зокрема, перебування в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо, але само по собі перебування в нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху (абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

Що стосується проведення межі між цими видами цивільно-правової необережності, то у ч. 2 ст. 1193 ЦК та абз. 3 п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що в кожному конкретному випадку вид необережної форми вини має визначати суд, враховуючи фактичні обставини справи (характер дії, обставини завдання шкоди, індивідуальні особливості потерпілого, його стан тощо). Таким чином, характер визначення грубої чи простої необережності є оціночним. Iстотне значення має суб`єктивний фактор: те, що в одному разі визнається грубою необережністю, в іншому може вважатися простою.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже груба необережність потерпілого має бути доведена належними, допустимими та достатніми доказами особою, яка посилається на наявність зазначених обставин.

В ході досудового розслідування слідчою Зайченко Л.М. було встановлено та відображено в постанові про закриття кримінального провадження, що 12.07.2019 року, приблизно о 21:35 год., пішохід ОСОБА_3 перетинав проїзну частину у не відведеному для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху ТЗ та при судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,31 проміле, що стосовно живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

Колегія судді звертає увагу, що пішохід ОСОБА_3 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, невиконанням вимог п.п. 4.7, 4.10, та 4.14 «а» ПДР розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів», своїми односторонніми діями сам поставив себе в небезпечне для життя становище.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду, його дії не відповідали вимогам п. 12.2 ПДР, однак вказані невідповідності з технічної точки зору не перебувають у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Також при заданому механізмові події, у діях водія ОСОБА_2 невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР не вбачається.

Таким чином, вищенаведене вказує, що дії самого пішохода ОСОБА_3 сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди та ознака «грубої необережності» міститься в його діях та поведінці, оскільки він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння намагався перейти проїзджу частину дорогу у невстановленому місці, грубо проігнорувавши вимоги ПДР.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що страховиком було обґрунтовано застосовано приписи ч. 2 статті 1193 ЦК України для зменшення розміру відшкодування.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є безпідставними в розумінні статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ОСОБА_1 належними, достатніми та допустимими доказами не довела, що її доходи не забезпечували їй прожиткового мінімуму встановленого законом, а також факту того, що вона перебувала на утриманні померлого сина ОСОБА_3 , потребувала допомоги та така допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Оскільки дії самого пішохода ОСОБА_3 сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди та ознака «грубої необережності» міститься в його діях та поведінці, він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння намагався перейти проїжджу частину дорогу у невстановленому місці, грубо проігнорувавши вимоги правил дорожнього руху, а тому страховиком було обґрунтовано застосовано приписи ч. 2 статті 1193 ЦК України для зменшення розміру відшкодування.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до викладеного висновку Верховного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, в якій зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі, що в свою чергу позивачем ні в суді першої інстанції, ні апеляційної інстанції не доведено.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова