Номер провадження: 22-ц/813/31/23
Справа № 520/8073/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору дарування від 20 листопада 2006 року вона є власником 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 , а відповідач є власником будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

Упродовж багатьох років між ними був установлений порядок фактичного користування суміжними земельними ділянками та визначені їх межі, по якій ще з 1960-х проходив паркан.

Зазначала, що ОСОБА_1 самочинно здійснив перебудову паркану, у зв`язку з чим перекрив доступ до приміщень належної їй частки будинку та електролічильника, і надалі продовжує здійснювати будівництво без отримання будь-яких дозвільних документів та з грубим порушенням норм чинного законодавства.

Посилаючись на те, що у такий спосіб відповідач чинить перешкоди у користуванні її власністю, оскільки відстань між належною їй частиною будинку та парканом становить менше 1 метра, що унеможливлює його обслуговування, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила усунути перешкоди у користуванні та обслуговуванні належним їй будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести капітальний паркан між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та відновити його на відстані не ближче ніж 1 метр до стін її будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року позов задоволено.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та обслуговуванні належним їй будинком та земельною ділянкою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести капітальний паркан між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та відновити паркан на відстані від стін будинку АДРЕСА_1 не ближче, ніж 1 метр.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 квітня 2017 року встановлено, що межі земельної ділянки АДРЕСА_1 , після відведення та на момент обстеження зміщені у бік земельної ділянки АДРЕСА_1 , та не відповідають межам земельної ділянки АДРЕСА_1 , з якої була виділена земельна ділянка № АДРЕСА_1 А. Фактично відстань від кам`яної огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 до зовнішніх стін обстежуваної частини (4/25) будинку АДРЕСА_1 складає 21-32 см, що унеможливлює доступ власника до зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що змістивши паркан у бік межі земельної ділянки позивача, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою та частиною будинку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення мотивовано тим, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 21 квітня 2017 року є належним та допустимим доказом підтвердження того, що внаслідок дій відповідача чиняться перешкоди позивачу у користуванні належним їй майном, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справами, натомість ОСОБА_1 не надав доказів на його спростування. При цьому, заперечуючи проти допустимості висновку будівельно-технічної експертизи, як доказу, відповідач не заявляв клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи.

Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.І п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, усуваючи ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та обслуговуванні належним їй будинком та земельною ділянкою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести капітальний паркан між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та відновити паркан на відстані від стін будинку АДРЕСА_1 не ближче, ніж 1 метр, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідно до договору дарування від 20 листопада 2006 року ОСОБА_2 є власником 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 ;

- згідно з актом від 25 червня 2016 року № 546, складеного СОН «Золотий берег», убачається, що станом на 18 червня 2016 року, власник будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 самовільно побудував кам`яний паркан, що унеможливлює доступ ОСОБА_2 до належного їй приміщення та до електролічильника, розміщеного на зовнішній стіні її будинку;

- Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради не погоджувало ОСОБА_1 проектну документацію щодо будівництва об`єктів на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням від 12 серпня 2016 року.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України та статтею 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і впорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, і ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є власниками жилих будинків, які знаходяться на земельних ділянках, що межують і розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відповідно. Між власниками даних будинків був установлений порядок фактичного користування суміжними земельними ділянками та визначені їх межі, по якій ще з 1960-х проходив паркан.

ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 самочинно здійснив перебудову паркану, у зв`язку з чим перекрив доступ до приміщень належної їй частки будинку та до електролічильника, який розміщений на стіні будинку надалі продовжує здійснювати будівництво без отримання будь-яких дозвільних документів та з грубим порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року у справі призначено будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, на вирішення якої постановлено наступні питання: встановити фактичні межі земельних ділянок під номерами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , на момент їх відведення, отримання у власність ОСОБА_2 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 , та на момент проведення експертизи; визначити матеріал, з якого виготовлено паркан між суміжними земельними ділянками під номерами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 на момент відведення земельних ділянок, на момент отримання у власність ОСОБА_2 4/25 частин будинку АДРЕСА_1 , та на момент проведення експертизи; встановити чи впливає зведений паркан на умови інсоляції та природного освітлення житлових кімнат 1-3 та 1-4 частин будинку АДРЕСА_1 .

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 квітня 2017 року, який суди попередніх інстанцій поклали в основу своїх рішень, встановлено, що межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 після її відведення та на момент обстеження зміщені у бік земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та не відповідають межам земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з якої була виділена ділянка № АДРЕСА_1 . При цьому, фактично відстань від кам`яної огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1 до зовнішніх стін обстежуваної частини (4/25) будинку по АДРЕСА_1 складає 21-32 см, що унеможливлює доступ власника до зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .

Зазначеного висновку експерт дійшов за наслідками досліджених ним доказів, зокрема акта від 11 липня 1978 року, складеного комісією президії Ради об`єднаних садівничих товариств про встановлення меж земельної ділянки (300 кв.м), переданої ОСОБА_3 (батьку відповідача) за рахунок зменшення земельної ділянки АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 . Схема земельної ділянки та її розміри відсутні, а тому експерт зазначив, що «з даного акта неможливо встановити ані розташування, ані конфігурацію, ані розміри межі виділеної ОСОБА_3 частини земельної ділянки від 02 квітня 1957 року за адресою: АДРЕСА_4 , площа якої становить 600 кв. м, виділеної у користування ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих від 16 лютого 1957 року № 104;

У зв`язку з суперечливими даними відносно адреси та конфігурації земельної ділянки, експерт прийняв за основу дані плану кварталу, найбільш наближеного до дати першовідведення. При цьому зазначив, що у наданих для дослідження документах відсутні акти про винос на місцевість меж земельної ділянки та закріплення меж земельної ділянки геодезичними знаками.

Також в експертизі зазначено, що межі земельної ділянки АДРЕСА_1 станом на 05 січня 1963 року та на 06 вересня 2007 року не змінювались, а земельна ділянка відповідача, площею 300 кв.м, що була виділена йому з земельної ділянки ОСОБА_4 на підставі рішення Київського районного виконавчого комітету м. Одеси від 21 квітня 1978 року станом на 25 серпня 2016 року, становить 390 кв. м.

Даний висновок експерта був покладений в основу висновку суду першої інстанції у рішенні, яке повторно переглядається в апеляційному порядку після скасування рішення суду апеляційної інстанції Верховним Судом і направлення справи на повторний апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 року зазначив, що ОСОБА_1 не погоджуючись з висновком експертизи, вказував в апеляційній скарзі на те, що даний висновок експерта не відповідає дійсності, оскільки ґрунтується на документах, що не відповідають дійсності. Разом з тим апеляційний суд погодився з рішення суду першої інстанції, який прийняв до уваги висновок експерта без врахування документів, на які ОСОБА_1 посилався в обґрунтування заперечень проти позову та на підтвердження доводів поданої ним апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд відмовив у призначенні повторної судово-будівельної експертизи, клопотання про проведення якої заявив апелянт ОСОБА_1 і на що він послався у касаційній скарзі.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 416 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи встановлені у справі обставини та враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, у вказаній справі визначальне значення має встановлення: первинних часток та площ земельних ділянок, що були виділені попереднім власником спірних земельних ділянок, а також встановлення їх меж, відсутність чи наявність фактичного порядку користування земельними ділянками, про що зазначала безпосередньо позивач, коли саме були побудовані будинки, належні сторонам у справі, а також з`ясування межі по якій проходив паркан між суміжними земельними ділянками, та коли він був побудований.

Велика Палата Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц вказала, що за умови, що межа земельної ділянки позивача вже була відображена в технічній документації БТІ та технічній документації сторін, суд у межах заявлених позовних вимог зобов`язаний ухвалити рішення по суті таких вимог, а саме про поновлення межі земельної ділянки позивача із зазначенням ідентифікуючих ознак - розміру і поворотних точок та іншого, або відмовити у позові в разі, якщо порушення, на які вказував позивач, не знайдуть свого підтвердження.

Судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи були вжиті всі необхідні дії для належного вирішення клопотання апелянта ОСОБА_1 про призначення повторної судово-будівельної експертизи, у зв`язку з чим з КП «Одеське БТІ» Одеської міської ради здійснено витребування технічної документації з реєстраційних справ домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ) та в судовому засіданні допитано в якості експерта ОСОБА_6 .

Допитаний в судовому засіданні 17.01.2023 року експерт ОСОБА_6 підтвердив висновок, який викладений ним в акті експертизи від 21 квітня 2017 року та пояснив, що він керувався тими документами (технічні паспорти домоволодіння з відображенням плану земельної ділянки та актів інвентаризації), які були представлені йому судом. Фактичного допуску до безпосередньо земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння ОСОБА_1 йому надано не було.

Згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 03.04.2023 року станом на 31.12.2022 року відсутня інформація про видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів, договорів оренди земельної ділянки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 05.04.2023 року рішення щодо передачі у власність або користування (оренду) земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 Одеською міською радою не приймалося.

КП «Одеське БТІ» Одеської міської ради через уповноважену особу на виконання ухвали Одеського апеляційного суду про витребування документів, доставило до суду оригінали реєстраційних справ домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ), які були оглянуті в судовому засіданні та до справи долучені копії документів з реєстраційних справ, які містять інформацію про межі, площу та конфігурацію земельних ділянок при зазначених домоволодіннях за різний час.

Дані процесуальні дії зайняли значний проміжок часу - з лютого 2020 року до квітня 2023 року через неможливість отримання реєстраційних справ з КП «Одеське БТІ» у зв`язку з:

-забороною видачі будь-яких документів, які накладені слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси в межах справи про кримінальне правопорушення порушеної за фактом пожежі в Одеському економічному коледжі 04.12.2019 року, що спричинило тяжкі наслідки та загибель людей;

-тривалою неможливістю явки в судове засідання експерта ОСОБА_6 ;

-процесуальною поведінкою відповідача ОСОБА_1 (численні неявки та неотримання ним поштової кореспонденції від апеляційного суду);

-тривалий проміжок між судовими засіданнями через надмірну завантаженість суддів Одеського апеляційного суду.

Після зібрання всіх документів, які необхідні для вирішення клопотання ОСОБА_1 про призначення апеляційним судом повторної судово-будівельної експертизи, відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 18.04.2023 року у категоричній формі відмовився підтримати заявлене ним у 2017 році при поданні апеляційної скарги зазначене вище клопотання посилаючись на військовий стан в Україні.

Незважаючи на роз`яснення в судовому засіданні 13.06.2023 року про відсутність перешкод для проведення експертизи через відсутність в Одеському регіоні активних бойових дій і збереження в м. Одесі контролю Української держави за основними аспектами життєдіяльності суспільства в тому числі і в частині правосуддя та дотримання прав та захисту свобод громадян, ОСОБА_1 виказану ним у судовому засідання 18.04.2023 року думку про небажання підтримувати клопотання про проведення експертизи не змінив та остаточно відмовився від проведення повторної судово-будівельної експертизи, про яку заявляв одночасно з подачею апеляційної скарги.

Оглянувши документи, які додані до справи сторонами, а також ті документи, які були витребувані апеляційним судом з метою належного вирішення клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-будівельної експертизи, колегія суддів вбачає наступні беззаперечно існуючі обставини:

- сторони є власниками сусідніх будинків, які розташовані на неприватизованих земельних ділянках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , що межують між собою;

- актом огляду ПАТ «Одесаобленерго» від 17.06.2016 року електричної установки по АДРЕСА_1 виявлено відсутність доступу до електролічильника для зняття показань та приписано власнику будинку ОСОБА_2 забезпечити доступ для приладу обліку для зняття контрольних показань та виставлення рахунку за споживану електроенергію (т. 1 а. с. 10);

- згідно з актом від 25 червня 2016 року № 546, складеного СОН «Золотий берег» станом на 18 червня 2016 року, власник будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 самовільно побудував кам`яний паркан, що унеможливлює доступ ОСОБА_2 до належного їй приміщення та до електролічильника;

- згідно з наданими позивачкою фотокартками вбачається здійснення будівельних робіт у вигляді прибудови паркану впритул до стіни її будинку та перекриття таким чином позивачу доступу до належного їй приміщення та до електролічильника, розташованого на зовнішній стіні будинку ОСОБА_2 ;

- управління архітектури та містобудування Одеської міської ради не погоджувало ОСОБА_1 проектну документацію щодо будівництва об`єктів на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням від 12 серпня 2016 року.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 004(030.16)/17 від 21.04.2017 року встановлено, що фактично відстань від кам`яної огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 до зовнішніх стін обстежуваної частини (4/251 будинку АДРЕСА_1 ) складає 21-32 см., що унеможливлює доступ власника до зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки доводи апеляційної скарги та надані ОСОБА_1 пояснення про фальсифікацію позивачем матеріалів справи не знайшли підтвердження, а від проведення повторної (додаткової) експертизи, заявленої під час подання апеляційної скарги, відповідач після витребування судом технічної документації з КП «Одеське БТІ», незважаючи на сприяння апеляційним судом у проведенні судово-будівельної експертизи, остаточно відмовився у категоричній формі, колегія суддів при таких обставинах виходить з оцінки фактично зібраних у справі доказів, досліджених судом першої та додатково досліджених в апеляційній інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи в сукупності підтверджено здійснення ОСОБА_1 будівельних робіт саме з перебудови паркану, після чого було обмежено доступ позивача до зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 (акт від 25 червня 2016 року № 546, складеного СОН «Золотий берег» станом на 18 червня 2016 року).

Разом з цим, в апеляційного суду відсутні підстави для висновку, що дані будівельні роботи здійснювалися ОСОБА_1 саме для відновлення паркану на тому самому місці, де він знаходився, оскільки ОСОБА_1 не надано документального зафіксованого факту руйнування ОСОБА_2 даного паркану, що обумовлювало необхідність його відновлення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що доданий в суді першої інстанції до заперечень акт від 07.08.1993 року про руйнування частини паркану ОСОБА_1 ОСОБА_7 не може бути взятим до уваги, оскільки у запереченнях проти позову ОСОБА_1 зазначив, що даний акт відображає події 1988-1993 років і руйнування паркану було припинено керівництвом садового кооперативу «Весна» і паркан було відновлено на попередньому місці.

Також у запереченнях на позов ОСОБА_1 у 2016 році зазначив, що розділювальний суміжні земельні ділянки паркан був зруйнований ОСОБА_2 під час здійснення нею самовільної реконструкції належної їй частини будинку АДРЕСА_1 .

Проте будь-яких належних і достатніх доказів (акту органу самоорганізації населення або акту органу місцевого самоврядування) на підтвердження факту здійснення позивачкою або в її інтересах самочинної реконструкції частини будинку ОСОБА_2 та руйнування розділювального паркану, що виклало необхідність його відновлення на тому самому місці, ОСОБА_1 не надано.

Також ОСОБА_1 після витребування апеляційним судом документів реєстраційних справ домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з КП «Одеське БТІ» Одеської міської ради, відмовився підтримати клопотання про призначення повторної (додаткової) судово-будівельної експертизи, заявлене ним самим разом з апеляційною скаргою на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, а також з метою спростування обставин, якими обґрунтовувала свої вимоги позивач.

При таких обставинах доводи ОСОБА_1 про те, що він лише відновлював на тому самому місці зруйнований позивачем паркан, який розділює земельні ділянки, на яких розташовані будинки сторін, не можуть бути прийнятими до уваги.

Встановивши факт здійснення відповідачем будівельних робіт з прибудови розділювального паркану впритул до стіни будинку позивача та перекриття позивачці доступу до належних їй приміщень та до електролічильника, розміщеного на зовнішній стіні будинку позивача, колегія суддів з огляду на відсутність документально зафіксованого факту руйнування ОСОБА_2 паркану і необхідність відновлення паркану, доходить висновку, що ремонтні роботи, які здійснював ОСОБА_1 не були спрямовані на відновлення розділювального паркану на тому самому місці, де він існував.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, який прийняв до уваги зокрема акт від 25 червня 2016 року № 546, складеного СОН «Золотий берег» станом на 18 червня 2016 року, згідно з яким власник будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 самовільно побудував кам`яний паркан, що унеможливлює доступ ОСОБА_2 до належного їй приміщення та до електролічильника, а також висновок судової будівельно-технічної експертизи № 004(030.16)/17 від 21.04.2017 року, згідно з яким відстань від кам`яної огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 до зовнішніх стін обстежуваної частини (4/25) будинку АДРЕСА_1 складає 21-32 см., що унеможливлює доступ власника до зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 21.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова