Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Гончарука В.П., з секретарем Гриценко О.І. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів, стягнення неустойки за невиконання зобов`язання та відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 суму штрафних санкцій у розмірі 6 820 632,00 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., збитки, у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 22.11.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір № БО-4-28 про купівлю-продаж майнових прав на квартиру, згідно з яким він зобов`язався передати позивачу у власність майнове право на квартиру по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов Договору позивач зобов`язалась сплатити ціну продажу майнового права. Позивачем свої зобов`язання за договором у частині сплати відповідачу ціни майнового права виконано у повному обсязі. Проте, відповідно до наявних джерел публічної інформації, будинок досі не здано в експлуатацію. Письмові звернення позивача до відповідача щодо порушення термінів прийняття будинку в експлуатацію залишено без відповіді. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на останню практику Верховного Суду вважає, що пеню необхідно вираховувати на підставі п. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, моральні страждання позивача полягають у тому, що неправомірними діям відповідача йому завдано моральну шкоду, яку я оцінюю в 20 000, 00 грн., що є співрозмірною сумою тим нервовим стражданням, які отримав позивач та його родина. Оскільки кошти, які виділялися на купівлю квартири відірвані від сімейного бюджету, частина яких була запозичена у родичів. Окрім цього, той факт, що відповідач не передав у приватну власність, квартиру призвело до того, що в позивача відсутня можливість повноцінно проживати у власній квартирі, доводиться орендувати квартиру, що в свою чергу пригнічує його та здійснює душевні страждання. Безрезультатні перемовини з відповідачем та телефонні розмови, звернення до суду потребують від позивача зайвих нервових зусиль та не запланованих витрат як грошей так і часу. А з цим порушується звичайний ритм його життя, ще також відображається на загальному стані здоров`я. Отже право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло у зв`язку з неправомірними діями відповідача, що призвело до душевних страждань.

23 листопада 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що викладені у позові та відповіді на відзив, просила їх задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав їх необгрунтованості, що зазначені у відзиві на позов, проти їх задоволення заперечував в повному обсязі, зазначивши при цьому, що прострочення виконання зобов`язання відповідачем за спірними договорами не відбулось та відповідно до відповідача не можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Cуд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

В судовому засіданні встановлено і не оспорюється учасниками процесу, що між позивачем та відповідачем 22.11.2018 р. укладено Договір № БО-4-28 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач зобов`язується передати позивачці у власність Майнове право на квартиру, що знаходиться у Будинку, а позивачка зобов`язується сплатити відповідачу Ціну продажу майнового права згідно з умовами цього договору та прийняти Майнове право.

Відповідно до п. 1.2. договору № БО-4-28 його предметом є купівля-продаж майнових прав на квартиру з наступними характеристиками: номер квартири - 28, загальна проектна площа - 52,05 кв.м., що складається з 1 кімнатиі знаходиться на 4 поверсі будинку.

Ціна продажу майнового права визначена в п. 3.1. договору № БО-4-28 та складає 624 600,00 гривень, які мають бути сплачені не пізніше 25.11.2021 р. згідно графіку, визначеного в п. 3.3. договору № БО-4-28.

Як вбачається зі змісту наданих позивачем до позову копій та не заперечується відповідачем, повний розрахунок за майнове право згідно договору № БО-4-28 проведено в повному обсязі та підтверджується довідкою відповідача від 25.10.2021 р. та актом прийому-передачі майнового права від 25.10.2021 р., відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв обумовлене в такому договорі майнове право.

В пункті 1.5 договору № БО-4-28 зазначено, що запланований термін Прийняття будинку в експлуатацію - 3 квартал 2019 року.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 3 статті 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу частина 1 статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статей 177, 178 ЦК України майнові права за своєю сутністю є об`єктами цивільних прав та відповідно можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Майновим правом є обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певним, але не всім обсягом прав власника майна, що є необхідними й достатніми для засвідчення правомочності цього власника отримати в майбутньому право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно.

За приписами статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно моментом набуття права власності на майнові права набувачем є момент, визначений відповідним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно укладених між сторонами договору № БО-4-28 від 22.11.2018 р., їх предметом є майнове право - обумовлене право власника такого права на набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли вже виконані певні, але не всі правові передумови, достатні для набуття такого права, та яке засвідчує правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому, а такою відкладальною умовою набуття права власності на квартиру в майбутньому є прийняття новозбудованого будинку до експлуатації.

В свою чергу, оскільки п. 2.1 договору № БО-4-28 був визначений обов`язок відповідача після сплати позивачкою визначеної ціни продажу Майнового права в повному обсязі, передати його позивачуза відповідним актом приймання-передачі майнових прав, судом на підставі наявних доказів встановлюється належне виконання відповідачем таких зобов`язань відповідно до наявного у справі акту прийому-передачі майнового права за договором, що був підписаний сторонами та не оспорюється.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Із змісту договору № БО-4-28, укладених між Закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія» та позивачем, вбачається, що сторони не узгодили всі умови вказаних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зокрема, пунктами 1.5 договором № БО-4-28 встановлено, що запланований термін прийняття будинку в експлуатацію - 3 квартал 2019 року.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

З врахуванням вказаних норм термін прийняття Будинку в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретно не визначений, оскільки в п. 1.5. договору № БО-4-28 зазначена не конкретна календарна дата.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про те, що строк та термін виконання зобов`язання відповідачем визначений відповідним правочином, оскільки термін прийняття Будинку до експлуатації в договорі № БО-4-28 не визначений, а у пункті 1.5. договору зазначений плановий період прийняття будинку до експлуатації - 3 квартал 2019 року, який за своєю сутністю носить інформаційний характер, та оскільки є залежним від фактичних обставин будівництва, не може бути розтлумачений як кінцевий термін здачі будинку в експлуатацію та не є визначенням строку дії договору або терміном виконання зобов`язань відповідною стороною договору, який в свою чергу визначений в інших положеннях договору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Згідно з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах Верховного Суду № 61-38242св18 від 08.05.2019 р. і № 61-40578св18 від 05.12.2018 р., а також від 22.07.2020 р. по справі № 369/6303/19, від 21.02.2018 р. по справі № 752/7721/15-ц, від 05.12.2018 р. по справі № 522/6201/17, від 17.10.2018 р. у справі № 757/39364/15-ц, від 05.08.2019 р. у справі № 369/12103/16ц, згідно з якими визначення сторонами в умовах договору орієнтовного (розрахункового, запланованого) терміну прийняття будинку в експлуатацію неможливо ототожнювати з такими суттєвими умовами договору як його строк та термін виконання зобов`язання за відповідним договором.

Також, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Пунктом 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 р., прийняття в експлуатацію об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Як встановлено в ході судового розгляду, прийняття Будинку в експлуатацію ще не відбулося, а така подія є відкладальною умовою виникнення у відповідача обов`язку щодо передачі позивачці квартири та не залежить від волевиявлення або дій відповідача, не змінює обсяг набутих позивачкою майнових прав за укладеним з відповідачем договором, порушення прав позивача не відбулося, а відповідно відсутні підстави застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності.

При цьому, судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача з відповідними письмовими вимогами, щодо відшкодування фактично сплачених грошових коштів або заміни майнових прав.

На підставі доказів, які долучені до матеріалів справи учасниками судового процесу, суд робить висновок про те, що позивачу фактично передано у володіння та користування квартиру, майнові права на яку були предметом купівлі-продажу відповідно до укладеного з відповідачем договору, право власності на яку в подальшому підлягає реєстрації у встановленому порядку як завершальна стадія виконання умов такого договору не раніше введення Будинку в експлуатацію замовником будівництва.

При цьому, відповідно до висновків, які містяться у постановах Верховного Суду у справі від 29.07.2020 р. № 723/3114/18, від 21.02.2018 р. у справі № 752/7721/15-ц, у справі № від 02.05.2019 р. 554/6694/17/, оскільки прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин сторін, а є виключно адміністративною процедурою взаємодії замовника будівництва із уповноваженими державою органами за встановленим регламентованим порядком та процедурою, склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній, що в свою виключає можливість застосувати до нього будь-яку цивільно-правову відповідальність, в тому числі у вигляді стягнення неустойки (пені).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясування справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший, що можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

При цьому, як вбачається зі змісту договору відповідач лише мав право, але не обов`язок на прохання позивача здійснювати від його імені дії щодо оформлення права власності на відповідну квартиру, про що між сторонами мав бути укладений окремий договір та, у випадку недосягнення сторонами згоди щодо умов виконання відповідачем таких дій, останній не зобов`язаний здійснювати такі дії.

Абзацом 1 частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Суд відхиляє доводи позивачки щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач жодних послуг (робіт) позивачу не зобов`язувався надавати (виконати). Інших договорів на вчинення будь-яких дій або надання послуг між сторонами не укладалося, а згідно укладених договорів зобов`язався лише продати та передати позивачу майнові права на об`єкт нерухомості в межах наявних у нього таких майнових прав.

Доводи сторони позивача про те, що укладений між сторонами договір є змішаним та поєднують в собі елементи договору будівельного підряду та купівлі-продажу судом відхиляються, оскільки між сторонами за наявним предметом, взаємними правами та обов`язками, а також доказами, що були подані сторонами на їх виконання, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, відносини за яким регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж, визначеними ЦК України, а норми абзацу 1 частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути застосовані виключно до договорів підряду та договорів про надання послуг.

Дія положень Закону України «Про захист прав споживачів» не може поширюватися на договори купівлі-продажу майнових прав, укладені між сторонами, суттєві умови яких в межах цієї справи не оспорюються.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду при наданні оцінки обставинами справ при розгляді аналогічних за змістом спірних правовідносин, зокрема постанові Верховного Суду від 14.09.2020 р. по справі № 369/10006/17, постанові Верховного Суду від 09.07.2020 р. по справі № 759/10357/19.

При цьому судом не береться до уваги посилання сторони позивача на врахування при розгляді справи правової позиції, наведених у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 607/20776/14-ц, яка зроблена при розгляді спорів щодо договорів про участь у пайовому будівництві квартири у правовідносинах фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю, щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині не врегульованій спеціальним законом, оскільки вказана постанова не є релевантним до правовідносин з купівлі-продажу майнових прав, що склалися між сторонами у даній справі.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивачки стосовно відшкодування моральної шкоди в зв`язку з їх недоведеністю.

Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивачем не надано вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили неправомірність дій відповідача щодо порушення прав позивача, що спричинили йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язком між такими діями та моральною шкодою як обов`язкову підставу її відшкодування.

При прийнятті рішення про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд врахує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 р. по справі № 755/3509/18, в якій зазначено, що за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин, яке фактично у спірних правовідносинах відсутнє, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, що має похідний характер.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів, стягнення неустойки за невиконання зобов`язання та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 133, 137, 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись вимогами ст. ст. 203, 204, 207, 526, 527, 530, 571, 598, 610, 611, 626, 627, 628, 638, 1166, 1167 ЦК України, статтями 1, 10, 18, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів, стягнення неустойки за невиконання зобов`язання та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя: