Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

за участі секретарів судового засідання - Йогансен К.Д., Лазуренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна», в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з травня 2019 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що працював на посаді помічника оператора заправних станцій на Підприємстві з іноземними інвестиціями «Амік Україна» з 27 вересня 2017 року. 07 травня 2019 року, виконуючи завдання начальника підприємства по прибиранню території, несподівано підійшла начальник АЗС та повідомила, що позивача звільнено без пояснення причин. У зв`язку з чим, позивач відчув погіршення стану здоров`я та звернувся до лікарні, де його оформили на стаціонарне лікування, де він перебував з 08 травня 2019 року по 27 травня 2019 року. Під час перебування позивача на лікарняному, його було звільнено, але у подальшому наказ було скасовано та позивача поновлено на роботі, у зв`язку з виявленням звільнення у період лікарняного. Після скасування наказу про звільнення, позивач не зміг приступити до роботи через погрози з боку начальника АЗС та її чоловіка. 18 грудня 2019 року позивач направив відповідачу заяву про звільнення та просив звільнити у зв`язку з погрозами з боку керівництва підприємства, однак його звільнено не було. Після повторного звернення з заявою про звільнення 12 березня 2020 року до відповідача, 25 березня 2020 року позивача було звільнено та направлено трудову книгу по пошті. При звільнені в березні 2020 року будь-якої компенсації відповідачем виплачено не було, лікарняний оплатили в серпні 2019 року, а в червні 2019 року відпускні. Тому, вважаючи, що відповідач не вжив заходів щодо належного забезпечення позивача роботою та не реагував на заяви про звільнення, позивач просить стягнути компенсацію з розрахунку середньомісячної заробітної плати за 28 місяців у розмірі 212056 грн. 88 коп.

Відповідно до протоколу розподілу справи між суддями у неавтоматичному режимі від 05 січня 2022 року, головуючим суддею у справі визначено Анохіна А.М.

10 січня 2022 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У відповідності до ст. 178 ЦПК України, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що будь-яких порушень з боку керівництва підприємства допущено не було. Всі розрахунки з ОСОБА_1 було проведено вчасно. Усунуто порушення щодо звільнення позивача у період перебування на лікарняному, після надання позивачем відповідних доказів. Після скасування наказу про звільнення у травні 2019 року, позивач жодного разу не приступив до виконання обов`язків. А тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає.

02 серпня 2022 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому зазначено, що після поновлення позивача на роботі, останній так і не приступив до виконання обов`язків через погрози керівництва відповідача. Тривалий час не міг працевлаштуватись, та не мав трудової книги, яка перебувала у відповідача.

13 листопада 2023 року представником позивача подано уточнення позовних вимог, в яких просить стягнути з відповідача розмір компенсації в сумі 393819 грн. 92 коп.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, у подальшому просили розгляд справи проводити за їх відсутності, про що представником позивача подане відповідне клопотання.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та 13 листопада 2023 року в судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на посаду помічника оператора заправних станцій АЗС № 10-22 на підставі наказу від 27.09.2017 № 1988-К

На підставі власноручно написаної заяви про звільнення від 07 травня 2019 року та Наказу № 1131-к від 08 травня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за власним бажанням у відповідності до ст. 38 К3пП України та направлено трудову книжку поштою на вказану в заяві позивачем адресу: АДРЕСА_1 .

У подальшому, отримавши від ОСОБА_1 пояснення щодо перебування на лікарняному у період звільнення, та у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю останнього та фактичним продовженням трудових відносин, відповідач наказом № 1259-к від 22 травня 2019 року скасував наказ про звільнення позивача № 1131-к від 08 травня 2019 року.

Також відповідач повідомив ОСОБА_1 листом № 1416 від 22 травня 2019 року про необхідність надання оригіналу листка непрацездатності та необхідності виходу на роботу після лікування.

28 травня 2019 року, позивач звернувся до ПІІ «Амік Україна» зі скаргою, в якій просив компенсувати моральну шкоду йому та сім`ї, вирішити питання про перебування на посаді начальника АЗС, а також взяти під особистий контроль питання витребування при прийомі на роботу заяв про звільнення. Скарга обґрунтована погрозами начальником АЗС та її чоловіком, а також незаконним звільненням.

З метою перевірки фактів, викладених у вказаній вище скарзі, ПІІ «Амік Україна» на підставі наказу № 122-П від 28 травня 2019 року було створено комісію для проведено службового розслідування, в ході якого опитані працівники АЗС № 10-22, які повідомили про відсутність відомих фактів витребування заяв про звільнення при прийомі на роботу. Крім того, листом від 10 червня 2019 року за № 1603/2 відповідач звернувся до директора Державного науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України для проведення почеркознавчого дослідження заяви про звільнення ОСОБА_1 . Згідно висновку експертного дослідження Державного Науково-дослідного Експертно - Криміналістичного центру від 21.06.2019 за № 19/17/3-4/ЕД/19 встановлено, що заява про звільнення написана ОСОБА_1 власноручно крім дати написання заяви.

Встановити особу, яка написала дату написання виявилося неможливим через обмеженість графічного матеріалу. Порушень трудової дисципліни, які давали б підстави звільнити начальника АЗС встановлено не було. Результати службового розслідування викладені в Акті від 05 липня 2019 року.

На підставі заяви від 28 травня2019 року позивачу надано оплачувану відпустку тривалістю 21 календарний день з 31 травня 2019 року по 21 червня 2019 року, про що складений наказ № 392-0 від 31 травня 2019 року.

10 липня 2019 року листом № 1905 відповідач звернувся до позивача із проханням надати пояснення про відсутність на робочому місці після закінчення лікування.

На підставі скарги позивача протягом періоду часу з 17 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року ГУ Держпраці у Київській області проведено інспекційне відвідування відповідача, за результатами якого складено Акт від 30 вересня 2019 року № КВ1583/1520/АВ, в якому зафіксовано, що виплата заробітної плати ОСОБА_1 та звільнення 08 травня 2019 року були проведені у відповідності із вимогами чинного трудового законодавства України.

18 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням з 25 грудня 2019 року, посилаючись у на погрозами начальником АЗС № 10-22.

Однак, відповідачем було відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від 18 грудня 2019 року у зв`язку із недотриманням позивачем вимог ст. 38 К3пП України, а саме, завчасне попередження роботодавця про звільнення за два тижні.

Після надання трудової книжки до відділу по роботі з персоналом на підставі заяви від 12 березня 2020 року та наказу № 653-к від 24 березня 2020 року, позивача було звільнено із займаної посади та повідомлено про необхідність прибути до відділу по персоналу для отримання оригіналу трудової книжки або надати заяву про направлення трудової книжки поштою.

07 квітня 2020 року трудова книжка була направлена позивача поштою.

За період часу з 09 травня 2019 року по 25 березня 2020 року (останній робочий день) позивач на роботу не виходив, до трудових обов`язків не приступав, про що зазначив і сам у позовній заяві та запереченнях на відзив.

Суд критично ставиться до доводів сторони позивача щодо неможливості приступити до роботи через погрози з боку керівництва відповідача, у зв`язку з ненаданням відповідних доказів.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, діюче законодавство України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідним від задоволених судом вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум, які не були виплачені під час звільнення.

Однак, як встановлено судом, позивачем не заявлено вимог про стягнення будь-яких належних та не виплачених відповідачем при звільненні сум, а також не надано доказів порушень з боку відповідача щодо своєчасної виплати всіх належним сум позивачеві при звільненні.

При цьому, усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях сторони позивача. Однак для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях.

Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, суд дійшов висновку, що відсутня правова підстава, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати необхідно віднести на рахунок держави..

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 13, 19, 76, 81, 82, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.М.Анохін