Справа №489/7865/18
Провадження №2/489/22/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

встановив.

Позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 181440,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, 30 000,00 грн., 3000 доларів США. Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач позичив у неї 18 травня 2016 року грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, 30 000,00 грн., 3000 доларів США та зобов`язалася повернути борг протягом 2016 року, про що складено договір № 1 грошової позики від 18.05.2016 року. Проте, до теперішнього часу останній не виконав зобов`язання щодо повернення боргу за договором грошової позики № 1 від 18.05.2016 року.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що з позивачем спірного договору вона не укладала, грошових коштів в борг не отримувала. Крім того, позивач не надала суду жодних доказів передання грошових коштів відповідачу. Договір не може бути підтвердженням обставин отримання відповідачем грошей у борг, оскільки його правова природа не передбачає наявності відповідної доказової властивості. Відповідач наполягає в тому, що про існування Договору дізналася в період перебування справи у суді. У неї відсутній примірник договору, хоча згідно самого договору, вона його ніби то отримала у день підписання. Підпис у договорі виконаний не відповідачем та їй невідомо, хто міг виконати замість неї підпис на договорі. Договір є підробленим та за своїм змістом суперечить вимогам чинного законодавства та не може бути прийнятий судом. У договорі зазначення цільового призначення здійснено виключно формально. Позивач з невідомих причин, не зазначає другим відповідачем, вказану в договорі в якості «гаранта» виконання зобов`язання ОСОБА_3 . Не зрозуміло, з яких підстав запозиченої суми в одному і тому самому договорі, що не містить жодних договорів, зазначений трьома сумами з виражений різними грошовими одиницями, а отже вважає, що таке вираження розміру позики свідчить про те, що суми заборгованості вписувалися в договорі в різний час.

05 червня 2019 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 1 від 18.05.2016 року в сумі 61703 грн. 81 коп. та 6000 доларів США. Зазначає, що твердження відповідача про відсутність у неї другого екземпляру договору грошової позики № 1 не підтверджено жодним доказом. Крім того, твердження відповідача про необхідність визнання співвідповідачем по справі ОСОБА_3 не має жодного підґрунтя, оскільки остання не є стороною договірних відносин, а відсутність її підпису у договорі говорить про те, що остання навіть не знає про існування спірного договору.

10 червня 2019 року від відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що надана позивачем копія договору грошової позики № 1 не є належним, достатнім та достовірним доказом, який би підтвердив обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог. Інших доказів позивачем не надано. Зазначає, що відповідач не вчиняв ніяких дій щодо передавання відповідачу грошових коштів. Просить визнати обставину не вчинення позивачем дій передачі відповідачу грошових коштів в сумі, зазначеній у договорі, встановленою. Крім того, вважає, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування пені.

Ухвалою суду від 21.01.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 19.03.2019, відкладено розгляд справи.

Ухвалою суду від 19.03.2019, відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 13.09.2019, відкладено розгляд справи.

Ухвалою суду від 16.01.2020, призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 06.04.2020, поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи.

Ухвалою суду від 30.09.2020, направлено цивільну справу до експертної установи про виконання ухвали суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.01.2021, поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представниці позивачки надійшло клопотання про слухання справи за її відсутністю та за відсутності позивачки.

Відповідачка та її представниця у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

За змістом договору № 1 грошової позики від 18.05.2016 року, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 безпроцентно грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, 30 000,00 грн., 3000 доларів США, з цільовим призначенням: виконання робіт по домовленості (п.п. 1, 3, 4 Договору).

Згідно п. 5 Договору, гарантом повернення позичальником коштів є ОСОБА_3 , який гарантує виконання позичальником зобов`язань згідно усної домовленості.

Відповідно до п. 7 Договору грошової позики, строк виконання зобов`язань по поверненню грошових коштів встановлюється сторонами протягом усної домовленості з дня отримання коштів, але не пізніше 31 липня 2016 року. Сторони передбачають повернення позичених грошових коштів частинами, а саме при першій можливості всієї суми, або частинами протягом 2016 року.

Згідно п. 8 Договору, з моменту підписання договору вважається, що позикодавець передав позичальнику грошові кошти повністю, і у останнього наступають зобов`язання по поверненню позичених грошових коштів на умовах визначених цим договором позики.

На підставі висновку експерта № 340 від 16.12.2020, встановити чи виконаний підпис він імені ОСОБА_2 в розділі «Позичальник» на 2-й сторінці Договору № 1 грошової позики від 18.05.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не виявилося можливим.

Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Так, згідно зі статтею 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до вимог статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

На підставі висновку експерта № 340 від 16.12.2020, встановити чи виконаний підпис він імені ОСОБА_2 в розділі «Позичальник» на 2-й сторінці Договору № 1 грошової позики від 18.05.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не виявилося можливим.

Відповідно до вимог статті 102, 103 ЦПК України якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отже, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Судом в ухвалі про призначення судової почеркознавчої експертизи, сторонам роз`яснено положення ст.109 ЦПК України, якими передбачено, що у разі ухилення справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З мотивувальної частини висновку експерта вбачається, що встановленні збіжні ознаки чисельні, однак деякі з них відносяться до числа ознак, які часто зустрічаються в почерках багатьох осіб, тому виявлені збіжні ознаки в своїй сукупності не можуть індивідуалізувати почерк певної особи і бути підставою для позитивного висновку про виконавця досліджуваного підпису навіть в ймовірній формі.

Що стосується розбіжних ознак, то з`ясувати достовірне їх походження (чи вони є результатом варіаційності почерку ОСОБА_4 , що не проявилась у наданих зразках, чи вони є ознаками почерку іншої особи або їх поява викликана іншими причинами) у даному випадку не виявилося можливим, у зв`язку з відсутністю зразків підписів ОСОБА_4 , максимально наближених до дати складання досліджуваного документу, які не були надані у розпорядження експерта, незважаючи на запит.

Відповідачка ОСОБА_4 належним чином не вживала заходів, спрямованих на забезпечення проведення цієї експертизи, а згідно з приписами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що договором позики встановлено строк повернення позики, то відповідач зобов`язався повернути позику станом на 31 липня 2016 року, однак відповідач суму отриманих від позивача грошових коштів в повному обсязі не повернув.

Позику отримано відповідачем в іноземній валюті.

Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить вимогам закону. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Тут і далі суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За офіційним курсом Національного банку України станом на 18 грудня 2018 року грошовий еквівалент 6000 доларів США складає 167280 грн. 00 коп., виходячи з курсу 27,88860 грн. до 1 долара США.

Судом встановлено, що грошові кошти зазначені в договорі позики № 1 від 18.05.2016 року, є боргом, який підлягає поверненню в зв`язку із не виконанням відповідачем зобов`язання щодо укладення з позивачем договорів позики, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати основної заборгованості, суд приходить до наступного.

Позивачем надано розрахунок нарахування пені за прострочення сплати основної заборгованості, відповідно до якого сума, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 05.06.2016 року по 05.06.2019 року становить 2701 грн. 05 коп.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Судом перевірено розрахунок нарахування представником позивача 3 % річних і встановлено його не відповідність вимогам чинного законодавства.

Так, 3 % річних за період з 31.07.2016 року по 05.06.2019 року становить з розрахунку: 197280,00 грн. (сума боргу)х3% річних/100%/365х1115 (кількість прострочених днів)=18079,49 грн. Проте, суд не може виходити за рамки позовних вимог, а тому, оскільки позивач просить фактично стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних у сумі 2701 грн. 05 коп., тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за прострочене виконання грошового зобов`язання в сумі 2701 грн. 05 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суму пені за договором позики у сумі 14305,30 грн., суд приходить до наступного.

Позивачем надано розрахунок нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, відповідно до якого сума, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 05.06.2016 року по 05.06.2019 року становить 14305,30 грн.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з позову (заяви про збільшення позовних вимог), позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення процентів за користування коштами, посилався наст. 1048 ЦК України та у зв`язку з відсутністю у договорі умов сплати таких процентів розрахував їх суму виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного банку України.

З позицією позивача в цій частині вимог суд погодитись не може, оскільки, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

В договорі грошової позики від 18 травня 2016 року сторонами не було визначено порядку і розміру процентів за користування грошовими коштами.

Відтак, у зв`язку з тим, що сторонами в договорі позики не були передбачені умови сплати процентів за користування кредитом, стягнення таких у розмірі, що заявлений позивачем, не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1814,41 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 1 від 18 травня 2016 року в розмірі 197280 грн.00 коп., що еквівалентно 3000 доларів США, 30 000,00 грн., 3000 доларів США та три процента річних у розмірі 2701 грн. 05 коп. Всього на загальну суму 199981 грн. 05 коп.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за договором позики у розмірі 14305,30 грн. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1814 грн. 41 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено «13 » грудня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева