Унікальний номер справи 333/2521/23
Номер провадження 2-о/333/204/23
УХВАЛА

іменем України

20 червня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Ковальової Ю.В., за участю секретаря Малої О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини.

У заяві вказав наступне. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його тітка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с. Мала Білозерка, Василівського району Запорізької області, яка була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , але фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_2 . Місце смерті, яке зазначене у свідоцтві про її смерть - Комунарський район м. Запоріжжя. 18 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанової О.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 . В заяві спадщиною зазначив земельні ділянки, які розташовані за адресою: Україна, Запорізька область, Василівський район, Степногірська селищна рада. Заведено спадкову справу № 18/2023. Оскільки заявник не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, та згідно з відомостями, наданими Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 2е1.02. 2023 року за № 04-46/3/1443, реєстрація спадкодавця ОСОБА_2 із спадкоємцем ОСОБА_1 за однією адресою не підтверджена, нотаріусом було постановлено відмовити йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 . Тому він змушений звернутися до суду, щоб встановити факт постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказав, що за життя ОСОБА_2 09 жовтня 2001 року склала заповіт, яким заповіла все майно своє йому, ОСОБА_1 . Також, згідно довіреності від 12 квітня 2021 року ОСОБА_2 уповноважила його продати належні їй на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 . У зв`язку з хворобою ОСОБА_2 та вадами зору і за її дорученням в присутності нотаріуса Вартановою О.С. довіреність підписана гр. ОСОБА_3 , справжність підпису якого засвідчила нотаріус Вартанова О.С. вдома за адресою : АДРЕСА_3 0 15 год.30 хв. Також факт сумісного проживання на день смерті з ОСОБА_4 підтверджується тим, що ОСОБА_2 , була 1928 року народження, на день смерті їй було 94 роки, вона хворіла, мала вади зору тому не могла самостійно без будь-якої допомоги сама проживати. Заявник проживав разом з нею за адресою : АДРЕСА_3 , доглядав за нею по день її смерті.

Заявник та його представник в судовому засіданні 03.05.2023 заявлені вимоги підтримали за обставинами, викладеними у заяві. Просили заявлені вимоги задовольнити. В судове засідання 20.06.2023 не з`явилися, надали заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Представник Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, надав 04.05.2023 відзив на заяву, в якому просив розглядати справу у його відсутність, відмовити в задоволенні заявлених вимог з огляду на їх недоведеність.

Представник заявника 11.05.2023 надала суду відповідь на відзив, в якому вказала, що надані нею докази є об`єктивними та такими, що з достовірністю підтверджують факт постійного проживання заявника із спадкодавицею на час смерті останньої.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши заявника, представника заявника, дійшов наступного висновку.

Необхідність встановлення факту проживання заявника з померлою ОСОБА_2 заявник обґрунтовував необхідністю оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_2 . В заяві спадщиною зазначив земельні ділянки, які розташовані за адресою: Україна, Запорізька область, Василівський район, Степногірська селищна рада.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567 цс 18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання. Спір про право є особливим видом правовідносин, який виникає внаслідок відсутності згоди між сторонами регулятивних або охоронних правовідносин щодо взаємних прав та обов`язків.

Таким чином, ключовим показником визначення наявності спору про право у даній справі є наявність суперечностей, відсутність згоди між учасниками даної справи стосовно наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків заявника шляхом визнання чи заперечення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, заінтересована особа Територіальна громада в особі Запорізької міської ради заперечувала проти встановлення факту спільного проживання.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявник просив встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем і встановлення даного факту пов`язано з вирішенням спору про право власності на нерухоме майно, таким чином наявний спір про право, який в порядку окремого провадження розгляду не підлягає, а підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Вищевикладене не позбавляє заявника права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження.

Відповідно до п.6 ст.294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 294, 258,261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 заінтересована особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини- залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Ю.В. Ковальова