ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9887/23 Справа № 211/2443/23 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №211/2443/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року (суддя Ніколенко Д.М., повний текст судового рішення складено 25 вересня 2023 року),

в с т а н о в и в:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що більше ніж 10 років добросовісно та відкрито володіла житловим будинком АДРЕСА_1 . Вказаний будинок перебуває у приватній спільній частковій власності 1/6 частина належить ОСОБА_2 , 1/6 частина - ОСОБА_6 , 2/3 частина - ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, спадщину прийняла ОСОБА_3 , але свідоцтво про право на спадщину не отримала. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , спадщину прийняла ОСОБА_4 , але свідоцтво про право на спадщину також не отримала. Оскільки позивачка більше 10 років проживає у спірному будинку, постійно сплачуючи комунальні платежі, та підтримує будинок в належному стані, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності відмовлено.

З вказаним судовим рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 , інтересах якої діє ОСОБА_5 , та оскаржила його його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка обслуговує житловий будинок з господарськими спорудами та добросовісно володіє нерухомим майном більше ніж 10 років, по мірі своїх сил та коштів здійснює поточний ремонт, так як будинок старий, перебував у занедбаному стані і був потрібен постійний догляд, підтримує подвір`я у належному стані, користується житловим будинком відкрито, не приховуючи факту знаходження майна у її володінні, безперервно, через що володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того суд не врахував заяву відповідачки ОСОБА_2 , яка повністю визнана позов.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення. Представник позивачки надав суду заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності його та позивачки.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6-7).

Згідно із довідкою №811 від 02 серпня 2021 року, виданою відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, за адресою по АДРЕСА_1 станом на 02 серпня 2021 року зареєстровані особи відсутні (а.с. 9).

Згідно листа КП «Криворізьке БТІ» ДОР» від 14 серпня 2023 року №939 станом на 31 грудня 2012 року в КП «Криворізьке БТІ» ДОР» зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я: ОСОБА_6 - 1/6 частка; ОСОБА_7 - 1/6 частка; ОСОБА_2 - 2/3 частки (а.с. 81-84).

Відповідно до копії спадкової справи № 104 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 березня 1999 року спадщину на інше нерухоме майно у вигляді квартири отримала її донька ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину на частку у спірному домоволодіння не отримала (а.с. 96-102).

З копії спадкової справи №27 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , після його смерті свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 квітня 1999 року на 1/6 частину спірного домоволодіння отримали дружина померлого - ОСОБА_8 ; на 1/6 частку донька померлого - ОСОБА_9 , залишалась відкритою (а.с. 103-110).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 успадкувала 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 (а.с. 11).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступними підставами.

В пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 2 статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК).

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Згідно із положеннями частин 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

У цій справі установлено, що право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я: ОСОБА_6 - 1/6 частка, ОСОБА_7 - 1/6 частка, ОСОБА_2 - 2/3 частки.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті спадщину за заповітом від 13 березня 1999 року отримала її донька ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину на частку у спірному домоволодіння не отримала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , після його смерті свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 квітня 1999 року на 1/6 частину спірного домоволодіння отримали дружина померлого - ОСОБА_8 ; на 1/6 частку донька померлого - ОСОБА_9 , залишалась відкритою.

ОСОБА_2 успадкувала 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, власниками спірного будинку є відповідачі, які не відмовились від права власності на вказаний будинок, що виключає можливість набуття позивачкою права власності на нього за набувальною давністю.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, доводи апеляційної скарги позивачки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста