ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

секретар судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на землю, припинення права власності, витребування земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на землю, припинення права власності, витребування земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , який межує із будинками під АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , власниками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно.

Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1994 року №977 було затверджено проект розподілу земельної ділянки, згідно яким визначено розмір земельних ділянок: за будинком АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 лютого 1998 року №343 ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0613 га.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 березня 1999 року №479 площа земельної ділянки змінена на 607 кв.м. На підставі вказаного рішення відповідачу видано оскаржуваний державний акт.

Позивач вказує, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі №2а/0470/6258/11 визнано противними та скасовано рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 березня 1999 року №479 в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_2 ..

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року у справі №2а/0470/12544/11 визнано нечинним рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1994 року №977 в частині розподілу земельної ділянки та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 лютого 1998 року №343 в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0613 га., а також зобов`язано Дніпропетровську міську раду внести зміни до п.1 додатку до свого рішення від 31 березня 2004 року №14/17, визначивши площу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що передається ОСОБА_1 у розмір 697 кв.м..

Позивачка зазначає, що Дніпровською міською радою рішення у справі №2а/0470/12544/11 не виконано, а ОСОБА_2 добровільно не відмовляється від права власності на земельну ділянку.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила визнати недійсним державний акт серія Д* № 023071, код ДЗК 66099090, на право приватної власності на землю площею 0,0607 га, яка розташована: АДРЕСА_1 , виданий 28 квітня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 ; припинити право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.0430 га.; відновити стан земельних ділянок, розташованих за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , який існував до порушення, шляхом визначення порядку користування цими земельними ділянками, шляхом виділення ОСОБА_1 у користування земельну ділянку площею 697 кв.м..

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судовими рішеннями адміністративних судів відповідачу ОСОБА_2 скасовано право власності на земельну ділянку, а тому державний акт припинив своє існування. При цьому, апелянт вказує, що ні міська рада, ні ОСОБА_2 свідомо не виконують рішення адміністративного суду, чим порушують її право власності на належну їй земельну ділянку. Крім того, апелянт вказує на безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності.

26 жовтня 2023 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні скарги.

31 жовтня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Скочко О.А., в якому остання просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із пропуску позивачкою строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, однак не може погодитись з правовим обґрунтуванням відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 05 липня 2001 року.

ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 1997 року.

Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1994 року №977 було затверджено проект розподілу земельної ділянки, згідно яким визначено розмір земельних ділянкою: за будинком АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 лютого 1998 року №343 ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0613 га.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 березня 1999 року №479 площа земельної ділянки змінена на 607 кв.м.

Згідно копії державного акту серії Д* № 023071, код ДЗК 66099090, виданого 28 квітня 1999 року ОСОБА_2 , остання має право приватної власності на землю площею 0,0607 га, яка розташована: АДРЕСА_1 . Підставою видачі вказаного державного акту вказано рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 березня 1999 року №479.

Встановлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі №2а/0470/6258/11, визнано противними та скасовано рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 березня 1999 №479 в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_2 ..

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року у справі №2а/0470/12544/11, визнано нечинним рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16 грудня 1994 року №977 в частині розподілу земельної ділянки та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 лютого 1998 року №343 в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0613 га, а також зобов`язано Дніпропетровську міську раду внести зміни до п.1 додатку до свого рішення від 31 березня 2004 року №47/16, визначивши площу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що передається ОСОБА_1 у розмір 697 кв.м.

Встановлено, що ОСОБА_1 зверталась із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровська міська рада, Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», Управління Держземагенства у м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання недійсним та скасування Державного Акту серії Д* № 023071; скасування державної реєстрації земельної ділянки та запису в Поземельній книзі за вказаним державним актом; припинення права власності на земельну ділянку, площею 0,0607 га за ОСОБА_2 ..

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 червня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав не доведення факту порушення її прав самочинною прибудовою до стіни будинку гаражу.

Звертаючись із вказаним позовом до суду позивачка просила: визнати недійсним державний акт серія Д* № 023071, на право приватної власності на землю площею 0,0607 га, яка розташована: АДРЕСА_1 , виданий 28 квітня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 ; припинити право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.0430 га.; відновити стан земельних ділянок, розташованих за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , який існував до порушення, шляхом визначення порядку користування цими земельними ділянками, шляхом виділення ОСОБА_1 у користування земельну ділянку площею 697 кв.м..

Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Встановлено та не заперечувалось сторонами, що за адресою: АДРЕСА_1 існував єдиний об`єкт нерухомості.

У зв`язку із будівництвом було оформлено право власності на три об`єкти, під номерами 9 ( ОСОБА_2 ), 9а ( ОСОБА_1 ) та 9б ( ОСОБА_4 ).

У рішенні суду у справі №2а/0470/12544/11 зазначено, що згідно виданої Дніпропетровським МБТІ довідки, площа земельної ділянки за вказаною адресою складала 1205 кв.м..

Рішеннями органу місцевого самоврядування було затверджено проект розподілу земельної ділянки, згідно яким визначено розмір земельних ділянок: за будинком АДРЕСА_3 257 кв.м.; за будинком №9б 267 кв.м., проте таке рішення скасовано.

Іншим рішенням органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 607 к.в. (до змін 613 кв.м.). Вказане рішення також скасовано судом.

Тобто, на підставі вказаного рішення, яке в подальшому було частково скасоване, видано оспорюваний державний акт, який посвідчує право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 607 кв.м. (до змін 613 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Позивачка належним чином не довела факту, що вона є власником спірної земельної ділянки чи її частини.

В зазначених вище судових рішеннях, суди вказували лише про право позивачки на приватизацію земельної ділянки (тобто на право її отримати).

Крім того, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року рішення №977 від 16 грудня 1994 року було скасоване лише в частині встановлення розміру земельних ділянок, які розташовані за трьома різними адресами, а не скасоване саме рішення (в цілому).

Вказане свідчить, що позовні вимоги про визнання недійсним державного акту та припинення права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 в даному випадку є неефективними способами захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому, розглядаючи позовні вимоги в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.0430 га. та відновлення стану земельних ділянок, який існував до порушення, шляхом визначення порядку користування цими земельними ділянками, шляхом виділення ОСОБА_1 у користування земельну ділянку площею 697 кв.м., колегія суддів виходить з наступного.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Статтею 24 Закону України Про державний земельний кадастр встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування; власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); особи, визначені частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця. Для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.

Позивачкою, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано ані рішення органу місцевого самоврядування, ані іншого правовстановлюючого документу щодо набуття у власність земельної ділянки нею чи попередніми власниками її будинку, в тому числі й щодо первинного, єдиного будинку.

Відповідні земельні ділянки не сформовані, не існували та не існують як об`єкти цивільних прав.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вказане свідчить про те, що позовні вимоги в частині витребування земельної ділянки є безпідставними, з огляду на те, що позивачка не оформила належним чином право власності на свою частку.

Крім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона отримала виконавчі листи на виконання рішення адміністративного суду та що вона зверталась з метою їх виконання.

Оскільки, у суду відсутні повноваження щодо формування земельних ділянок, визначення їх меж, внесення інформації до Державного земельного кадастру, присвоювання кадастрового номеру, розпорядження землею, а також врахувавши те, що те, що позивачка не надала доказів, які б підтвердили її право власності на земельну ділянку, оформлене належним чином, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині витребування майна та повернення земельних ділянок в попередній стан, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, заявленою відповідачем у суді першої інстанції, так як позовну давність можливо застосувати лише до обґрунтованих позовних позовних вимог, чого в даній справі не встановлено.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності.

Оскаржуване рішення з наведених вище підстав підлягає зміні в частині правової підстави відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний акт припинив своє існування, оскільки судовими рішеннями адміністративних судів ОСОБА_2 скасовано право власності на земельну ділянку, а також те, що ні міська рада, ні ОСОБА_2 свідомо не виконують рішення адміністративного суду, чим порушують її право власності на належну їй земельну ділянку, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, з підстав викладених вище.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2023 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних ОСОБА_1 , виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складени й 20 грудня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта