Провадження № 22-ц/812/1336/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 грудня 2023 року м. Миколаїв

справа № 489/794/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Управління комунального майна Миколаївської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 вересня 2023 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Управління комунального майна Миколаївської міської ради

третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмила Володимирівна

про визнання права на приватизацію в порядку спадкування,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що її тітка ОСОБА_2 за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповідала їй. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син ОСОБА_3 . Посилалася на те, що є спадкоємицею майна тітки за заповітом, та майна двоюрідного брата по праву представлення після смерті свого батька ОСОБА_4 за законом. Інших спадкоємців у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 немає.

31 липня 2020 року вона звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . За її заявою нотаріусом заведено спадкову справу № 11/2020. 24 листопада 2020 року також за її заявою цим же нотаріусом заведено спадкову справу № 18/2020 після смерті ОСОБА_3 .

Проте, своїми постановами від 10 березня 2021 року та від 09 лютого 2023 року нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом через відсутність у померлих правовстановлюючого документу на квартиру.

Позивачка зазначала, що у спадкодавців дійсно не було правовстановлюючого документа на квартиру, так як за життя вони не отримали свідоцтва про право власності на житло в порядку приватизації. Водночас, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі та постійно проживали в ній до дня смерті.

У травні 2020 року спадкодавці звернулися до органу приватизації із заявою про приватизацію квартири. Проте, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган приватизації не мав можливості вирішити питання про право ОСОБА_3 на приватизацію.

Посилаючись на те, що її тітка ОСОБА_2 за життя вчинила усі необхідні дії для приватизації на свою користь та на користь сина ОСОБА_3 , квартири, проте не встигла її приватизувати у зв`язку зі смертю, позивачка просила визнати за нею право продовжити приватизацію квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та за законом в порядку третьої черги за правом представлення після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Управління комунального майна Миколаївської міської ради просило відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність у ОСОБА_2 права на приватизацію квартири, оскільки на час подачі документів на приватизацію, вона не була наймачем квартири. Крім цього вказувало на те, що подана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заява про приватизацію не була належно оформленою, так як не було засвідчено підписів заявників та не надано повного пакету документів, зокрема ордеру та доказів зміни або укладення договору найму. Крім цього зазначало, що судова практика, на яку посилається позивач, не може бути застосована судом оскільки правовідносини у справах не є подібними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2023 року позов задоволено, за ОСОБА_1 визнано право продовжити приватизацію квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , та за законом в порядку третьої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_3 , по частини за кожним.

З Управління комунального майна Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 073,60 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу строку, визначеного частиною третьою статті 8 ЗУ «Про державний житловий фонд», до його спадкоємців переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Ненадання заявником до органу приватизації ордеру на квартиру не може бути підставою для відмови у приватизації житла, а перелік підстав для відмови у приватизації, визначений законодавством, є вичерпним.

Суд прийшов до висновку, що за життя ОСОБА_2 висловила свою волю на приватизацію займаної нею квартири, оскільки звернулася до уповноваженого органу з відповідною заявою, заява не була розглянута, рішення про відмову у приватизації уповноважений орган не приймав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Управління комунального майна Миколаївської міської ради, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, якими відповідач заперечував проти позову, ОСОБА_2 не була наймачем квартири, її заява, подана до органу приватизації не була належним чином оформлена, а суд безпідставно при вирішенні спору послався на висновки, зроблені Миколаївським апеляційним судом у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 хоч і не були наймачами квартири, проте були в ній зареєстровані та постійно проживали. За життя ОСОБА_2 вчиняла дії ,спрямовані на приватизацію квартири на своє ім`я та на ім`я сина. Так, у травні 2019 року ОСОБА_2 отримала технічний паспорт на квартиру, у травні 2020 року склала заповіт, яким усе своє майно, у тому числі спірну квартиру, заповідала їй, 12 травня 2020 року звернулася до Управління комунального майна Миколаївської міської ради з заявою про приватизацію квартири та просила передати у власність їй та сину ОСОБА_3 по її частині.

За таких обставин ОСОБА_1 наполягала на тому, що до неї перейшло право на продовження приватизації квартири в порядку спадкування.

2.Мотивувальна частина

У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Позивачка ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 та двоюрідною сестрою ОСОБА_3 . Факт родинних відносин між цими особами ніким не оспорюється.

13 травня 2020 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Поліщук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1136, відповідно до якого все своє майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , заповіла на користь позивачки ОСОБА_1 .

15 травня 2020 року ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_6 ) померла.

За життя ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

За цією ж адресою був зареєстрований її син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_2 за заявою позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом, приватним нотаріусом Поліщук Л.В. 31 липня 2020 року заведено спадкову справу № 11/2020.

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нотаріусом встановлено, що право власності на квартиру не зареєстровано. У зв`язку з цим 10 березня 2021 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. своєю постановою відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва пор право на спадщину за заповітом, пославшись на пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат».

24 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. заведено спадкову справу № 18/2020 щодо майна померлого ОСОБА_3 .

З відповіді Комунального підприємства «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» від 07 лютого 2023 року нотаріусом встановлено, що згідно до паперових носіїв інвентаризаційної справи КП «ММБТІ» станом на 28 грудня 2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 не зареєстрована.

Відсутня інформація щодо державної реєстрації права власності на квартиру і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Своєю постановою від 09 лютого 2023 року нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру.

Із доданих до матеріалів справи копій паспортів вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з 14 грудня 1979 року, а ОСОБА_3 - з 22 серпня 2003 року.

12 травня 2020 року ОСОБА_2 , як наймач квартири, засобами поштового зв`язку звернулася із заявою про приватизацію зазначеної квартири на адресу начальника управління комунального майна Миколаївської міської ради, де просила оформити передачу у приватну (спільну часткову) власність квартиру, яку вона займає разом з членами сім`ї на умовах найму. Також просила передбачити розподіл власності між членами сім`ї у співвідношенні по частки.

Заява ОСОБА_2 отримана органом приватизації 14 травня 2020 року, проте не могла бути розглянута органом приватизації у встановлений законом строк, оскільки цивільна правоздатність ОСОБА_2 була припинена внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 травня 2019 року ОСОБА_2 особисто зверталася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло» із заявою про приватизацію спірної квартири та замовила технічний паспорт на вказану квартиру, який був виготовлений 25 травня 2019 року.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 зверталася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з заявою в якій просила встановити факт родинних відносин між нею та померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 матір`ю - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Судовим рішенням від 03 грудня 2019 року заяву задоволено, встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_9 , як між донькою та матір`ю.

22 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., про визнання права власності за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2023 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2022 року. Постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована правом позивачки на приватизацію квартири, яку за життя розпочала ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного майна, та майна, що є в комунальній власності.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, а також постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18, від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20.

За змістом статей 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

-заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у

гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

-копії документів, що посвідчують особу та підтверджують

громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

-копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки

платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

-копії документів, виданих органами державної реєстрації актів

цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

-технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у

житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

-копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в

гуртожитку;

-документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї

житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

-копію документа, що підтверджує право на пільгові умови

приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

-заява-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію

квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня

1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 за життя бажала приватизувати квартиру, в якій проживала з 14 грудня 1979 року. Доказів того, що відсутність укладеного договору найму спірної квартири з ОСОБА_2 будь-яким чином вплинула на утримання квартири та оплату ОСОБА_2 комунальних платежів матеріали справи не містять. Крім цього, ОСОБА_2 мала перешкоди у переоформленні особового рахунку, зареєстрованого за спірною квартирою, оскільки у свідоцтві про народження та у свідоцтві про шлюб матері було неправильно зазначено її по батькові як « ОСОБА_9 », замість правильного « ОСОБА_10 ». У зв`язку з цим ОСОБА_2 зверталася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з заявою про встановлення факту родинних відносин.

Усунувши цей недолік, ОСОБА_2 замовила технічний паспорт на квартиру, а пізніше звернулася до органу приватизації з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири за нею та сином по частині.

Проте, не отримавши рішення органу приватизації ОСОБА_2 померла.

Посилання Управління комунального майна Миколаївської міської ради на те, що ОСОБА_2 не була квартиронаймачем спірної квартири, не свідчить про відсутність у неї права на приватизацію квартири, в якій вона була зареєстрована та проживала з 1979 року. Водночас слід також враховувати, що орган приватизації фактичне проживання та реєстрацію ОСОБА_2 на законних підставах у спірному житлі протягом тривалого часу не оспорює.

Крім цього, орган приватизації не був позбавлений можливості додатково витребувати від заявника документи, яких не вистачало для прийняття рішення (такий правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20, від 09 серпня 2023 року у справі № 523/20890/21.).

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 за життя розпочала процес приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації квартири, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про отримання позивачкою ОСОБА_1 права на завершення процедури приватизації спірної квартири, яка була розпочата спадкодавицею ОСОБА_2 .

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

З огляду на викладене апеляційна скарга Управління комунального майна Миколаївської міської ради задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Проте, оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, витрати Управління комунального майна Миколаївської міської рада, понесені при поданні апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

--------------------------------

Повну постанову складено 18 грудня 2023 року