Постанова

Іменем України

19 грудня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/15886/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 09 серпня 2023 року

в складі судді Арапіної Н. Є.

у цивільній справі №755/2129/23 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

про визначення місця проживання дитини,

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 31.10.2013 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.09.2022 розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач проживає окремо від них. Дитина не бажає проживати з батьком.

За наведених обставин ОСОБА_2 просила позов задовольнити та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за її місцем проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду його клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи, у зв`язку з пропуском строку подання такого клопотання. Вважав, що суд повинен був повернутися до стадії підготовчого провадження та вирішити клопотання про призначення психологічної експертизи.

Зазначив, що проведення психологічної експертизи є необхідним, оскільки матеріали справи містять дані про негативний вплив матері на дитину. Додав, що саме висновок судової психологічної експертизи дозволив би суду зробити обґрунтований висновок з ким із батьків більш схильна проживати дитина.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Вказувала, що заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не заявляв окремих вимог та бажання визначити місце проживання дитини разом з ним, а його твердження про те, що йому перешкоджають бачитися з дитиною є безпідставними. Відповідач не вчиняє жодних дій для участі у вихованні дитини та поруч з цим звертається до поліції із заяви про вчинення матір`ю дитини кримінальних та адміністративних правопорушень.

Також вказувала, що суд обґрунтовано відмовив відповідачу в призначенні експертизи і доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Позивачка в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та свого представника не направив.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 31 жовтня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року розірвано (а. с. 14).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом з донькою в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 10, 18).

Згідно акту обстеження умов проживання №113 від 06 вересня 2022 року, умови проживання ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі добрі (а. с. 12).

За місцем роботи у Приватному науково-виробничому підприємстві «Магна», а також за місцем проживання Житлово-будівельним кооперативом «Педагог» ОСОБА_2 видано позитивну характеристику (а. с. 16-17).

З довідки про доходи ОСОБА_2 за період з березня 2021 року по серпень 2021 року вбачається, що остання має постійний дохід (а. с. 21).

Згідно медичної довідки, ОСОБА_2 на диспансерному обліку не перебуває (а. с. 24).

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого стосовно ОСОБА_3 , дитина перебуває під наглядом в дитячій поліклініці з народження; розвиток дитини згідно віку; на диспансерному обліку не перебуває; дитина своєчасно обстежується, виконує рекомендації лікаря; хронічних захворювань не має (а. с.25).

Мати дитини - ОСОБА_2 забезпечує відвідування дитиною гуртків, розвиваючих занять, а також організовує дозвілля у вільний від навчання час.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 вересня 2022 року №413 про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у формі спілкування з донькою щовівторка з 17-00 години до 19-30 години та щонеділі з 10-00 години до 19-00 години, перші два тижні в присутності матері дитини ОСОБА_2 , а надалі без її присутності (а. с. 64).

З акту від 20.07.2022 обстеження умов проживання за адресою місця проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_3 , вбачається, що умови проживання добрі, для виховання та розвитку дитини створені такі умови: окремий куточок, окреме ліжко для сну, наявні іграшки для розвитку дитини та засоби для навчання, постільна білизна, одяг та взуття присутні. Також в даному акті зазначено, що в квартирі проживає батько дитини ОСОБА_1 та бабуся дитини (мати відповідача) ОСОБА_4 , 1938 року народження, (пенсіонерка), яка і є власником квартири (а. с. 68).

Згідно виписок стосовно руху коштів по рахунку ОСОБА_1 , останнім на картку позивачки переказувалися грошові кошти (а. с. 69-74).

Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини №103/3376/41/3 від 15 травня 2023 року, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , з матір`ю ОСОБА_2 (а. с. 91-92).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосувавши вищенаведені норми матеріального права та встановивши, що дитина після розірвання шлюбу між сторонами залишилася проживати разом з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина, у разі необхідності отримує належну медичну допомогу; дитина відвідує навчальний заклад, а мати має постійну роботу та власне житло, здатна забезпечити дитину усім необхідним, позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем проживання, дійшов правильного висновку про те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

При вирішенні спору суд урахував висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 вересня 2022 року №413, за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з її матір`ю.

Суд також врахував, що на відміну від позивачки, відповідач не надав доказів про свої доходи та забезпечення власником житлом.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, суд з`ясувавши, що матеріали справи містять достатньо доказів, що визначення місця проживання дитини разом з матір'ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та неповного з'ясування обставин справи.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду лише з тих підстав, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду його клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи, яка, на його думку, є необхідною, оскільки лише на підставі експертизи можна встановити з ким із батьків схильна проживати дитина.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів справи клопотання відповідача про призначення експертизи розглянуто судом з дотриманням норм процесуального (а. с. 88-89).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в своїх письмових поясненнях, поданих до суду зазначила про те, що звернення ОСОБА_1 до суду з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи дитини - дівчинки 6 (шести) років, знаючи при цьому про складний та психологічно виснажливий алгоритм проведення такої експертизи для маленької дівчинки, свідчить лише про задоволення власних потреб відповідача, а не в інтересах дитини. Проведення такої експертизи може негативно вплинути на психоемоційний стан малолітньої дитини, а відповідно до психологічних аспектів розвитку дитини, дитина до 12 (дванадцяти) років не відділяє себе від матері.

Вважала, що звертаючись до суду з клопотання про призначення судово-психологічної експертизи дитини, відповідач діяв всупереч п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в яких закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися.

Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.06.2023 клопотання відповідача про призначення у справі судово-психологічної експертизи залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку на подання такого клопотання та без клопотання про поновлення такого строку із зазначенням поважних причин. Дана ухвала суду від 21.06.2023 у відповідності до вимог статті 353 ЦПК України підлягає окремому оскарженню від рішення суду, що також зазначено в резолютивній частині ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач окремо від рішення суду не оскаржував ухвалу суду, якою його клопотання про призначення експертизи залишено без розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно залишив без розгляду клопотання відповідача є неспроможними та не спростовують висновку суду про обґрунтованість позову. В такому випадку також є недоречними доводи скаржника, що суд повинен був повернутися до стадії підготовчого провадження для розгляду клопотання про призначення судово-психологічної експертизи.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок судово-психологічної експертизи надасть можливість з'ясувати з ким із батьків більш схильна проживати дитина, колегія суддів відхиляє, оскільки у даній справі ОСОБА_1 не пред'являв зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхньої дитини разом з ним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Поруч з цим, слід враховувати, що визначення судом місця проживання дитини разом з матір'ю не позбавляє батька прав на участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Київської області від 09 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська