Справа № 461/3318/22 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/556/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Баїк Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2023 року у складі судді Романюка В.Ф. в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, з участю третьої особи Державної Казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди,-

встановив:

У липні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яцишин А.В. звернувся до суд із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Державної казначейської Служби України у Львівській області, з участю третьої особи Державної Казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди, просив стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 300000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Вимоги обґрунтовує тим, що ознайомившись з інформацією про перелік земельних ділянок с/г призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у 4 кварталі 2017 року на території Львівської області, позивач виявив наявність 30 таких ділянок на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району. В подальшому, здійснив вибір однієї із зазначених ділянок, шляхом вивчення даних Державного земельного кадастру, що також має місце у відкритому доступі в мережі інтернет.

Так, позивач в жовтні 2017 року звернувся на адресу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району.

Листом відповідача від 02.11.2017 року А-12729/0-8321/6-17 «Про розгляд клопотання», йому відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, при цьому невідомо з яких підстав така відмова стосувалась земельної ділянки для ведення садівництва, так як позивач звертався щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Також, відмова мотивована тим, що нібито враховано відсутність погодження Скнилівської сільської ради.

Вважаючи відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, не мотивованою та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 року у справі №813/4631/17 позов задоволено частково, вирішено визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, оформленої листом від 02.11.2017 року А-12729/0- 8321/6-17 та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.10.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2018 року у справі за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на зазначене вище судове рішення, апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 року у справі № 813/4631/17 без змін.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду, відповідачем повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 , проте листом від 17.09.2018 року № 31-13-0-31-8448/2-18 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області знову відмовлено.

Вважаючи і цю відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на розроблення проекту землеустрою протиправною, ОСОБА_1 знову звернувся із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення.

Проте, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року у справі № 1.380.2019.000846 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення, провадження у вказаній справі закрито.

Як вбачається з ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 1.380.2019.000846 про закриття провадження, оскаржувані дії відповідача обґрунтовувались тим, що на земельну ділянку, орієнтовно позначену на долученому до клопотанні позивача графічному матеріалів, відповідними наказами ГУ Держгеокадастру затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок іншим особам. Представником відповідача долучено витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо об`єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що земельні ділянки за кадастровими номерами: :05:000:1081, :05:000:1140, :05:000:1073, :05:000:1059, :05:000:1132 передані у приватну власність, а отже даний спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

На переконання позивача, з наведеного чітко вбачається, що в період розгляду судами судових спорів щодо оскарження незаконних відмов у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтованою площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, відповідачем були вчинені дії щодо передачі ділянки щодо якої першим звертався позивач, третім особам.

Протиправність дій відповідача, у зв`язку з якими позивач не зміг отримати ділянку щодо якої він звертався ще у жовтні 2017 року, підтверджена рядом судових рішень, зокрема це рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 та постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2018 у справі у справі № 813/4631/17, ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 1.380.2019.000846.

У зв`язку з протиправними діями відповідача, що полягали в незаконних відмовах в реалізації права ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки, що знаходиться на території Пустомитівської міської ради, яка на момент звернення була вільною та могла була безперешкодно передана у власність позивачу, останньому завдано значної моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 300000,00 грн. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Державної казначейської Служби України у Львівській області, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача Яцишин А.В. , вважає, що рішення не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та обставинах справи.

В апеляційній скарзі поликається на хронологію подій у спірних правовідносинах та обставини, які зазначені у позовній заяві.

Звертаючи увагу на судову практику у справах про стягнення моральної шкоди, зазначає, що позивач чітко вказав, що йому завдано моральної шкоди у зв`язку з постійними відмовами у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та необхідністю оскаржувати такі відмови у суді, які у подальшому скасовувалися, при цьому шкода полягає у постійних переживаннях щодо неможливості реалізувати своє законне право на безоплатну передачу земельної ділянки у власність, необхідності протягом тривалого часу здійснювати судовий захист своїх прав, у зв`язку з чим був порушений нормальний життєвий ритм.

Просить врахувати, що позивач є учасником антитерористичної операції та учасником бойових дій, відтак законодавством йому встановлені додаткові соціальні гарантії, зокрема щодо реалізації права на отримання у власність земельної ділянки, які, незаконними рішеннями відповідача, були порушені, що посилює душевні страждання та розчарування в органах державної влади.

Покликається на правові висновки, викладені у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2023 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

15.03.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Баїк Ю.П. на апеляційну скаргу, у якому поликаючись на обставини спірних правовідносин, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Баїк Ю.П. на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на момент передачі земельних ділянок у власність іншим громадянам, щодо таких, жодних заборон не існувало, земельні ділянки обліковувалися, як вільні, заходів забезпечення позову, позивачем не вживалося.

В свою чергу, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діями та вини останнього в її заподіянні.

Суд звернув увагу на те, що саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог Земельного кодексу України.

Натомість, наявність у позивача права на землю та бажання отримати конкретну земельну ділянку не тягне за собою обов`язку держави надати позивачу саме цю земельну ділянку, право на отримання земельної ділянки, у передбаченому законом порядку, не пов`язано з конкретною земельною ділянкою.

Враховуючи наведне, суд дійшов висновку, що заявлена вимога про стягнення моральної шкоди не доведена жодними доказами, зокрема, позивачем не наведено жодних переконливих аргументів та не представлено доказів у вигляді довідок чи листків тимчасової непрацездатності від лікаря, чи огляду у лікаря, із яких би підтверджувалась інформація про погіршення стану його здоров`я.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що ця шкода не є абстрактною, а дійсно на підставі відповідних доказів є наслідком саме дій, а не інших життєвих обставин, однак позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди.

Також суд зазначив, що посилання позивача на першочергове право щодо отримання у власність земельної ділянки, як учасник бойових дій, є безпідставним, оскільки ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чітко визначено перелік видів цільового призначення земельних ділянок при першочерговому відведенні їх у власність учасникам бойових дій.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З матеріалів справи вбчається, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 (а.с. 6).

Ознайомившись на сайті Держгеокадастру у мережі інтернет з інформацією про перелік земельних ділянок с/г призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам, позивач виявив наявність 30 таких ділянок на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району.

Так, 03.10.2017 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району.

Листом від 02.11.2017 за №А-12729/0-8321/6-17 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області відмовлено у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відмова обґрунтована відсутністю погодження органу місцевого самоврядування, а саме Скнилівської сільської ради.

В свою чергу, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 у справі №813/4631/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтованою площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, викладену у листі №А-12729/0-8321/6-17 від 02.11.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.10.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 19-25).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2018 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 у справі № 813/4631/17 - без змін (а.с. 26-32).

У подальшому, листом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 17.09.2018 за № 31-13-0.31-8448/2-18 відмовлено у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовно площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, оскільки на земельну ділянку, орієнтовно позначену на долученому до клопотання графічному матеріалі, затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельних ділянок іншим громадянам.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №1.380.2019.000846 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівсьскій області про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення, провадження у справі закрито.

Роз`яснено позивачу його право на звернення із вказаним позовом у порядку цивільного судочинства (а.с. 34-37).

В свою чергу, згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, земельна ділянка за кадастровим номером: :05:000:1081 належить ОСОБА_4 , земельна ділянка за кадастровим номером: :05:000:1140 належить ОСОБА_5 , земельна ділянка за кадастровим номером: :05:000:1133 належить ОСОБА_6 , земельна ділянка за кадастровим номером: :05:000:1056 належить ОСОБА_7 , а земельна ділянка за кадастровим номером: :05:000:1164 - ОСОБА_8 (а.с. 7-16).

З матеріалів справи вбачається, що відповідні земельні ділянки зареєстровані за власниками вже після звернення уперше позивача до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

При цьому, судом також встановлено, що на момент передачі земельних ділянок у власність іншим громадянам, щодо таких жодних заборон не існувало, зокрема, позивач не просив про вжиття заходів заходів забезпечення.

Крім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2020 у справі №461/2509/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відшкодування матеріальної шкоди, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16.08.2021 у справі №461/2509/20 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Яцишин А.В. - залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2020 - без змін (а.с. 63-71).

Зокрема, судами констатовано те, що позивач не витрачав кошти, які просить стягнути в якості матеріальної шкоди, та не повинен був їх витратити для реалізації свого права, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. При цьому, позивач не був власником або користувачем земельної ділянки, відтак не міг втратити таку.

Звертаючись до суду із позовними вимогами у межах спірних правовідносин, позивач покликається фактично на ті ж обставини, що були предметом оцінки у межах справи №461/2509/20, зводить такі до протиправності рішень Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відмову йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, протиправність дій відповідача, у зв`язку з якими позивач не зміг отримати ділянку щодо якої він звертався ще у жовтні 2017 року підтверджена рядом судових рішень, при цьому зазначає, що такими діями йому завдано значну моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 300000,00 грн. та просить стягнути у примусовому порядку.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Таким чином, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Поряд з цим, суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).

Згідно із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування є ЗУ «Про землеустрій».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (ст. 50 Закону України "Про землеустрій"

Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.

Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.

Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц зазначено, що розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим.

Як обґрунтовано встановлено судами, позивачем ОСОБА_1 не реалізовано його право на отримання земельної ділянки, земельна ділянка не була передана йому у передбаченому законом порядку та ніколи не перебувала у нього на праві користування.

В свою чергу, наявність у позивача права на землю та бажання отримати конкретну земельну ділянку не тягне за собою безальтернативного обов`язку держави надати таку позивачу.

Більше того, дійсно право на отримання земельної ділянки не пов`язане з конкретною земельною ділянкою.

Зважаючи на те, що позивач звертався до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 0,10000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, а управління кожного разу такі звернення розглядало та за відповідних підстав відмовляло у наданні дозволу, підстави вважати, що позивачу завдана моральна шкода управлінням, відсутні, з огляду на зазначені вище положення та компетенцію відповідача, до якої власне належить розгляд таких заяв (звернень).

Оскільки надання відповідного дозволу є лише певним етапом у процедурі відведення земельної ділянки, відмова у наданні такого не може розцінюватися суб`єктами відповідних правовідносин, як заподіяння моральної чи іншої шкоди.

Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17).

На переконання колегії суддів, зазначеними вище судовими рішеннями не встановлено безумовного факту завдання Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, тому суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відсутність підств для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Так, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Крім цього, позивачем не наведено жодних переконливих аргументів та не представлено належних доказів моральних чи фізичних страждань, погіршення стану його здоров`я, які б дозволили поєднати відповідні наслідки із спірними правовідносинами.

Окремо колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (ст. 12) не передбачено першочергового відведення у власність учасників бойових дій земельних ділянок с/г призначення, зважаючи на те, що Земельний кодекс України розрізняє різні правові режими земельних ділянок та встановлює розмір таких, що передаються безоплатно громадянину.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372 п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 червня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк