ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/13508/19

провадження № 22-ц/818/846/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року у складі судді Подус Г.С.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.09.2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 21.04.2010 року та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В.; визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.09.2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим №4769; витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03 травня 1994 року йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). В подальшому, у зв`язку із виїздом позивача на постійне проживання до Держави Ізраїль та необхідністю здійснювати управління майном, між позивачем та іншими особами, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_6 укладалися договори щодо управління належним позивачу майном у формі договорів купівлі-продажу Квартири. Кожному із управителів, які отримували право власності було достовірно відомо, що насправді договором відчуження майна ними приховувався договір управління майном з метою зменшення оподаткування доходу, отримуваного позивачем від управління таким майном. Зокрема, ОСОБА_4 написав відповідну заяву, яку було завірено адвокатом (виконує нотаріальні функції) Держави Ізраїль та особисто написав зобов`язання щодо повернення Квартири у власність позивача не пізніше 01 вересня 2019 року. Проте, ОСОБА_6 помер, не виконавши цього зобов`язання. У порядку спадкування право власності на Квартиру було оформлено за дружиною та донькою ОСОБА_6 у рівних частках. Таким чином, відповідачі отримали право власності на належну позивачу квартиру безпідставно. Укладені спочатку між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а в подальшому між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 договори насправді не були спрямовані на реальне настання наслідків - отримання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 права власності на квартиру, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року позовні вимоги задоволені. Визнано удаваними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 21.04.2010 року та від 23.09.2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , повернувши її власнику ОСОБА_1 . Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 12191,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що докази надані позивачем в своїй сукупності, а саме нотаріально посвідчені свідчення ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , підтверджують факт удаваності договору. Сторони оспорюваних договорів були обізнані про їх удаваність, а тому фактичне не настання наслідків передбачених договором купівлі-продажу. Отже, ОСОБА_10 вдавав лише з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі купівлі - продажу. Відповідачі не спростували факт удаваності оспорюваних договорів та не надали належних та допустимих доказів того, що вони були відплатними.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно встановлені обставини у справі та зроблені помилкові висновки про наявність підстав для задоволення позову. Позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами. На підтвердження наявності між сторонами домовленості щодо укладання договору управління спірним майном жодних доказів надано не було. Одночасно позивачем не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні договору купівлі-продажу існували якісь застереження відносно спірної квартири, а надані суду заяви-свідчення на яких ґрунтується висновки суду не можна вважати достовірними та беззаперечними доказами в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Суд здійснив невірне тлумачення ст. 235 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Також, судом першої інстанції не застосовано закон який підлягав застосуванню, в розумінні вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов. Апелянт також не погоджується з висновком суду про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження пропуску зазначеного строку з поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_12 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як зазначено судом першої інстанції 21.04.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., проте а ні копії, а ні оригіналу матеріали справи не містять.

Також, матеріали справи не містять жодного правовстановлюючого документу, що спірна квартира належала саме позивачу.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_12 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подано додаткові докази, а саме: копію договору купівлі-продажу № 247 від 26 листопада 1993 року укладений між продавцями ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та покупцем ОСОБА_15 на 30/100 частини дво-кімнатної комунальної квартири АДРЕСА_3 , копію договору купівлі-продажу № 248 від 26 листопада 1993 року укладений між продавцями ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та покупцем ОСОБА_15 на 24/100 частини дво-кімнатної комунальної квартири АДРЕСА_4 , копію договору купівлі-продажу № 249 від 26 листопада 1993 року укладений між продавцями ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та покупцем ОСОБА_15 на 46/100 частини три-кімнатної комунальної квартири АДРЕСА_5 , копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., копію технічного паспорту квартири АДРЕСА_1 виготовленого 14.04.2010,

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно сформованого 07.06.2019 іншого власника крім ОСОБА_21 право власності якого на спірну квартиру зареєстровано 26.04.2010 на підставі договору купівлі-продажу № 694, 21.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Л.В. не зазначено (т. 1 а.с. 51-52).

23.09.2013 року між ОСОБА_22 , який діє від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А.

Пунктом 4 Договору передбачено, що продаж зазначеної квартири проводиться за 756400,00 грн. Проведення розрахунку за продану квартиру підтверджується заявою представника ПРОДАВЦЯ, справжність підпису якого засвідчується нотаріально.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що не заперечується сторонами по справі, та підтверджується даними копій свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.130-131)

13.11.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину, а саме по частині спадкового майна, спадщина складається з квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 130-131)

В матеріалах справи наявні свідчення ОСОБА_4 , які належним чином засвідчені нотаріусом та у відповідності до норм міжнародного права містить апостіль (Гаазька конвенція 05.10.1961 р.), відповідно до яких останній вказує, що підтверджує, що гр. ОСОБА_23 звернувся до нього у 2010 році та попросив його утримувати його квартиру на АДРЕСА_7 і останній діяв у відповідності до його вказівок. Також підтвердив, що 26.04.2010 року передача квартири здійснена на його ім`я ( ОСОБА_5 ), а власник ( ОСОБА_23 ) не отримав від ОСОБА_4 ніякого відшкодування за дану передачу квартири, лише по домовленості. Також підтвердив, що на початку вересня 2013 року власник ( ОСОБА_23 ) просив підписати довіреність на передачу права власності на квартиру від його імені ( ОСОБА_4 ) на імя ОСОБА_24 , який бажав, і також погодився тимчасово володіти квартирою для власника та діяти у відповідності до вказівок даних власником.

За змістом пункту 4 свідчень, ОСОБА_4 підтвердив, що: «…..йому сказали, що одночасно з довіреністю Аркадію квартири він зобов`язався уникнути залогового утримання та стягнення, покладених місцевими банками по кв. № 9 и 7 вищевказаній будівлі по тій же адресі, і за ці дії він отримає квартиру АДРЕСА_8 в якості заробітної плати за її експлуатацію. 17.09.2013 року ОСОБА_4 підписав довіреність на передачу ввіреної йому квартири по згоді з ОСОБА_25 нотаріусом Світланою Браславською по довіреності ОСОБА_26 . Підтвердив також, що йому не заплатили грошові кошти, і на скільки йому відомо власник ( ОСОБА_23 ) також не отримав оплату за квартиру від ОСОБА_25 . (а.с.61-65).

Також в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_6 від 01.09.2013 року, посвідчена адвокатом, у відповідності до норм міжнародного права містить Апостіль (Гаазька конвенція 05.10.1961 р.), за змістом якої заявник підтверджує, що « ….. йому відомо, що адвокат Шломо Асраф є єдиним володільцем квартири АДРЕСА_1 , свою готовність та згоду на те, щоб володілець квартири АДРЕСА_9 передав йому в довірчу власність і уповноважив діяти у відповідності до вказівок, які час від часу буде давати йому власник, йому відомо, що наразі квартира зареєстрована на ОСОБА_8 і що власник передав її в довірчу власність і йому; йому відомо, що дані йому повноваження стосовно довірчої власності на квартиру носять тимчасовий характер і мають силу виключно протягом трьох років . По сплину даного строку і не пізніше 01.09.2016 року дані повноваження не будуть мати ніякої сили і будуть скасовані, квартира буде повернута її власнику адвокату Шломо Асрафу » (а.с.66-68).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У цивільному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин був відсутній інститут довірчої власності. Значений інститут було введено на підставі закону № 132-IXвід 20 вересня 2019 року«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» тільки у вигляді акцесорного правочину, тобто правочину який забезпечує зобов`язання боржника за кредитним договором, договором позики ( ст. 597 ЦК України).

Звертаючись до суду ОСОБА_1 просив визнати удаваними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.09.2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 21.04.2010 року та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В., договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.09.2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений Приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим №4769 та витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним (23 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 208/6630/19, провадження № 61-6482св22 (ЄДРСРУ № 107651719).

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Беззаперечних доказів на підтвердження удаваності правочину матеріали справи не містять.

Так само не зрозуміло який саме правочин було приховано у розумінні статті 235 ЦК України, тому що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не можна вважати обґрунтованими та доведеними, а тому судом першої інстанції дійшов помилкового висновоку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 обгрунованми, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому судові витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 16712,70 грн. необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 16712 (шістнадцять тисяч сімсот дванадцять) грн. 70 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук