Справа № 758/607/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

позивача - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференція в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ спільного майна подружжя, встановлення порядку користування житловою квартирою та вселення,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування житловою квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування ОСОБА_1 житлову кімнату загальною площею 11,9 кв. м, а решту приміщень залишити у спільному користування зареєстрованих у ній осіб; вселити позивача у квартиру АДРЕСА_2 ; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 по 2020 рік який розірвано судовим рішенням у лютому 2020 року. Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей. За час шлюбних відносин подружжя набуло майно, яке є об`єктами спільної сумісної власності, зокрема і предметом даного позову, а відтак підлягають поділу. У зв`язку із наведеним, відповідно до вимог Сімейного кодексу України просить здійснити поділ майна подружжя, а позов задовольнити. Разом із тим, просить виділити у користування житлову кімнату загальною площею 11,9 кв. м, а решту приміщень залишити у спільному користування зареєстрованих у ній осіб у відповідності до ст. 358 ЦК України. Відповідач постійно чинить перешкоду у користуванні майном, що є підставою для усунення перешкоду у користуванні майном у відповідності до ст. 391 ЦК України шляхом вселення позивача. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов.

29 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного продовження. Призначено підготовче засідання.

24 березня 2021 року ухвалою суду повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 .

19 квітня 2021 року ухвалою суду повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 . Ухвала суду першої інстанції залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2021.

19 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

17 листопада 2021 року ухвалою суду зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, встановлення порядку користування житловою квартирою та вселення - до набрання законної сили рішенням у справі №758/13923/21.

07 серпня 2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у позові.

У судовому засідання сторона відповідача заперечила проти позовних вимог та просить у таких відмовити за недоведеністю. Спірне майна придбано за особисті кошти відповідача, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Сторони перебували у шлюбних відносинах з 28 березня 2007 року, які припинені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року (справа № 758/13995/19), копія якого міститься у матеріалах справи /том 1 а.с. 22-23/.

Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /том 1 а.с. 20, 21/.

14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Продажна вартість квартири 784000,00 грн, що є еквівалентом 98000,00 дол. США. Наявність згоди чоловіка підтверджується його заявою про згоду на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1736.

Отже, за час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_3 стала власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2011 № 1736, що також підтверджено відомостями з реєстру права власності на нерухоме майно /том 1 а.с. 24-25/.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку(доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі №521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 360/511/15-ц, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Повертаючись до матеріалів справ суд зазначає, що відповідач спростовує презумпцію спільності сумісної власності майна подружжя, зокрема тим, що спірне майно придбана за особисті кошти відповідача, а відтак є об`єктом особистої приватної власності відповідача.

Попри те, такі доводи відповідача суд оцінює критично виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року у справі № 758/13923/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права власності, суд дійшов наступного висновку: «Спірна квартира АДРЕСА_2 придбана сторонами за час шлюбу. Позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти».

Рішення суду першої інстанції від 03.11.2022 залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.05.2023.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини встановлені у рішенні суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи ,у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановленої ці обставини.

Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до переконання про те, що спірна квартира була придбана сторонами у справі за час перебування у шлюбних відносинах. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період перебування у шлюбних відносинах, однак за належні йому особисті кошти, що також підтверджено судовим рішенням у справі № 758/13923/21.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що квартиру АДРЕСА_2 необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який набутий ними за час шлюбних відносин, а відтак належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частини такої квартири, а позовну вимогу задовольнити.

Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, суд прийшов до наступного.

Позивач наводить аргументи про те, що відповідач чинить перешкоди у доступі до квартири, чим порушує право спільної сумісної власності. Визначення порядку користування відповідно жодним чином не впливає на права відповідача та їх спільних дітей, які проживають у цій квартирі. Просить виділити житлову кімнату площею 11.9 кв. м. з балконом, що технічно можливо. У відповідності до ст. 358 ЦК України просить таку позовну вимогу задовольнити.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свіввласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року (справа № 761/44705/19), від 22 липня 2022 року (справа № 344/698/18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд установив, що спірна квартира складається є трьохкімнатною, загальна площа 71,4 кв. м, житлова площа 40,90 кв.м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_3 .

Поділ спірного майна відбувся з виділенням ідеальних часток між колишнім подружжям цим судовим рішенням, а відтак право спільної сумісної власності сторін на майно припинилось та виникло право спільної часткової власності на таке нерухоме майно.

Відповідач наводить аргументи про те, що сторони не досягли домовленості щодо порядку користування цим майном, попри те суд відмічає, що сторони набули права спільної часткової власності відповідно до цього рішення суду, а відтак жодних доказів щодо відсутності домовленості між сторонами щодо користування майно що є їхньою спільною частковою власністю у позасудовому порядку у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подає.

У зв`язку із установленим, суд прийшов до висновку про те, що у позовній вимозі про визначення порядку користування спільною частковою власністю шляхом виділення позивачу житлової кімнати у спірній квартирі, слід відмовити за недоведеністю.

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення, суд прийшов до наступного.

У судовому засіданні сторона позивача повідомила, що ОСОБА_1 фактично проживає за іншою адресою із жінкою, з якою перебуває у фактичних відносинах; зареєстроване місце проживання позивача - АДРЕСА_4 /том 1 а.с. 47/.

Суд зазначає, що між сторонами, як між колишнім подружжям, склалися неприязні стосунки, що встановлено у судових засіданнях.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Схожі правові висновки щодо доказування обставини, які стосуються усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у відповідності до ст. 391 ЦК України наведені у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 (справа № 348/1072/20).

Враховуючи наведені норми права, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не подано доказів того, що відповідач позбавив його доступу до житла та постійно чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням за вказаною адресою, а відтак у суду відсутні дані того, що позивач позбавлений права користування спірною квартиною, яка належить на праві власності сторонам.

У зв`язку із зазначеним суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користування спірною квартирою шляхом вселення, а тому у такій позовній вимозі необхідно відмовити за недоведеністю.

Враховуючи вищенаведене, позов слід задовольнити частково.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 6810,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ спільного майна подружжя, встановлення порядку користування житловою квартирою та вселення - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування житловою квартирою та вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6810,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок № 14.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Суддя О. І. Якимець