Справа №489/5237/21
Провадження № 22-ц/812/612/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Губницьким Д.Г., повний текст складено 07 квітня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житлом

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житлом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 2002 року № 2/07, вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі вона зареєстрована та проживає.

Окрім неї в квартирі також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідачі тривалий час в квартирі не мешкають. Через боргові зобов`язання ОСОБА_3 , яку постійно розшукують колектори, вона побоюється що можуть у неї відібрати квартиру у примусовому порядку.

Вона (позивач) сама сплачує комунальні послуги за всіх зареєстрованих у квартирі осіб.

Посилаючись на те, що між нею та відповідачами ніякої домовленості з приводу порядку користування квартирою не укладено, подальша їх реєстрація за спірною адресою суперечить нормам закону та позбавляє її можливості реалізувати в повній мірі право власності на вказане житло, вимоги статті 391 ЦК України просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вищевказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири і законної підстави обмеження у користуванні житлом у конкретних правовідносинах позивачка не навела. Норми наведені позивачкою стосуються взаємовідносин власника і не власника. Витрати, які несуться позивачкою на утримання житла, соціальна поведінка іншого співвласника, не є підставами для задоволення позову.

Окрім цього, друга відповідачка ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час смерті матері ОСОБА_5 - співвласниці житла була неповнолітньою і в силу глави 86 ЦК України, оскільки іншого не встановлено, є спадкоємицею першої черги за законом, і володіє спадщиною, тобто частиною у праві власності на квартирі згідно частин 4, 5 статті 1268 ЦК України з часу її відкриття.

Крім того, стосовно ОСОБА_4 позивачка якихось фактичних доводів, окрім нібито перешкоджання користування житлом не навела. При цьому, інші співвласники такої вимоги до цієї позивачки не висували і позивачка, так само, не висувала такої вимоги до них, що виходить з положень про узгоджене користування спільною власністю, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України.

Тож з підстав наведених позивачкою ОСОБА_4 . обмеженою у праві користуванні і бути знятою з реєстрації не може.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням та просить його скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема вказує, що вона, є власником квартири АДРЕСА_1 . 31 грудня 1991 року Миколаївське виробниче трикотажне об`єднання XXV з`їзду КПРС видало їй ордер № 1 на право проживання в цій квартирі для трьох осіб: її - ОСОБА_1 , її доньки - ОСОБА_5 та її сина - ОСОБА_6 . З цього часу вона і проживає в цій квартирі.

ОСОБА_5 народила двох доньок: ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані в спірній квартирі з дати свого народження, але жодного дня в ній не проживали. Так, до шести - семи років вони проживали разом з іншою бабусею за іншою адресою. Після цього вони проживали в інтернаті в м. Буча Київської області.

Зазначає, що відповідачі не надали до суду першої інстанції жодного доказу проживання в спірній квартирі. Суд першої інстанції не звернув на це уваги.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 постійно використовує своє зареєстроване місце проживання для оформлення кредитів в фінансових установах. Представники фінансових компаній періодично телефонують та погрожують, що за несплату боргу заберуть квартиру і вона залишиться жити «на вулиці».

В суді першої інстанції вона надавала докази, що за спірну квартиру комунальні послуги сплачую тільки вона, відповідачі цього не роблять.

На її думку, враховуючи те, що відповідачі жодного дня свого життя не проживали в спірній квартирі, керуючись статтями 71, 72 ЖКУ є всі підстави для визнання їх особами, які втратили право користування жилим приміщенням. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин вказані норми права.

Правом на подачу відзиві відповідачі не скористалися.

У судовому засіданні позивача та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження №2/07 від 27 березня 2022 року квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 37.7 кв.м., на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.5).

ОСОБА_5 є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.109).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дітьми ОСОБА_5 .

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 12 квітня 2002 року (а.с.4 зворот).

Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 . з 29 червня 2000 року та ОСОБА_4 з 05 січня 2002 року (а.с.5).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8).

За інформацією Другої миколаївської державної нотаріальної контори південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 02 лютого 2023 року за даними алфавітних книг обліку спадкових справ за 2012 -2022 роки спадкова справа після смерті ОСОБА_5 відсутня (а.с.143).

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом посилалася на те, що реєстрація відповідачів за спірною адресую суперечить нормам закону, оскільки позбавляють її можливості в повній мірі реалізувати своє право власності на вказану квартиру. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 веде асоціальний спосіб життя, постійно отримує мікрозайми в мікрофінансових організаціях, зазначаючи спірну адресу для зв`язку з кредиторами, жодних домовленостей з відповідачами з приводу користування житлом не укладалося.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до зі статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до суду, передбачено п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтями 150, 155 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20, провадження № 61-8052св21 зазначено, що відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.

Надаючи оцінку захисту порушеного права власності позивача у спосіб обмеження житлових прав відповідачів, колегія суддів керується наступним.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Припинення права користування житлом - це захід, який може бути застосований судом при зверненні до суду власника такого приміщення у разі невизнання чи оспорювання прав останнього.

Між тим, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 є співвласником спірної квартирі, їй належить 1/3 частки, а відтак законні підстави обмежувати користування житлом у конкретних правовідносинах відсутні. Витрати, які несе позивач на утримання житла, соціальна поведінка іншого співвласника, не є підставами для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час смерті матері, яка була співвласником спірної квартири була неповнолітньою і відповідно до частини1 статті 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги за законом.

Більш того, за приписами частин 4, 5 статті 1268 ЦК України малолітні, неповнолітні, недієздатні особи, а також особи, цивільна дієздатність якої обмежена, вважається такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частиною другою-четвертою 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зважаючи на наведене, остання набула право користування та володіння належною їй часткою у спадковому майні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Асоціальна поведінка іншого співвласника квартири ОСОБА_3 , не є підставою для задоволення позову.

Крім того, стосовно ОСОБА_4 позивач якихось фактичних доводів, окрім нібито перешкоджання користування житлом не навела та відповідних доказів не надала.

За такого, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки позивачем, яка одноособово користується спірним майном, не було надано доказів порушення її прав відповідачами, не доведено яким чином реєстрація місця проживання відповідачів, які є співвласниками квартири, обмежує її право користування чи володіння квартирою.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не застосував до вказаних правовідносин вимоги статей 71,72 ЖК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані норми регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду( глава 2 розділ ІІІ ЖК України), а у цій справі квартира є власністю сторін.

Питання щодо відшкодування витрат понесених позивачем по сплаті комунальних платежів може бути вирішено у судовому порядку, пред`явивши відповідний позов.

Відповідно до рішення "Проніна проти України" № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не є і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому в силу пункту 1 частини 1 стаття 372 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2023 року - залишити без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.