Справа № 357/9817/22
Провадження № 2/357/250/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 червня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, мотивуючи тим, що вона, ОСОБА_1 , являється єдиним власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вона має право власності на земельну ділянку на якій розташований вищезазначений будинок для ведення особистого селянського господарства. З 22.06.2020 р., вона зареєстрована у своєму будинку АДРЕСА_1 . У її будинку по АДРЕСА_1 , крім неї, також зареєстровані відповідачі: син ОСОБА_7 , його колишня дружина (її колишня невістка) ОСОБА_8 , та їхні повнолітні діти (її онуки): ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( 24 роки), ОСОБА_8 , - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( 21 рік), ОСОБА_5 , - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( 21 рік), та ОСОБА_6 , - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( 21 рік). Відповідачі, окрім ОСОБА_7 , проживають у вказаному будинку та чинять їй перешкоди у користуванні та володінні ним, не пускають до будинку, вчиняють сварки, зневажають та ображають її. За позовом відповідача ОСОБА_8 , відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07 2019 року, шлюб між нею та її сином ОСОБА_7 , було розірвано. У позові ОСОБА_8 , та рішенні суду зазначено, що вони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, що сім`я розпалася остаточно. На даний час, вона та її чоловік ОСОБА_9 змушені фактично проживати не в її будинку а за іншою адресою - у квартирі АДРЕСА_2 . Вона та її чоловік являються пенсіонерами за віком, особами, які постраждали від наслідків аварії на ЧАЕС. Чоловік тривалий час важко хворіє та проходить лікування в КНП КОР «Київський обласний онкологічний диспансер». Звертає увагу суду на те, що, кожен з відповідачів має у власності окреме житло. Відповідачі працюють, мають стабільний дохід, а відповідач ОСОБА_2 , являється фізичною особою - підприємцем. Крім того, їй стало відомо, що, відповідачі здають свої квартири для проживання орендарям та отримують за це орендну плату. А вона, щороку сплачує за будинок в якому проживають відповідачі податок на нерухоме майно в розмірі у 2019 р. - 411,38 грн., у 2020 р. 10 914,04 грн. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідачі не являються членами її сім`ї, разом з нею не проживають, не ведуть з нею спільного господарства та побуту. Просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, виселення та зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 1-7 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2022 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 32 ) та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

26 жовтня 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів ( а. с. 37-42 ).

23 листопада 2022 року за вх. № № 41584, 41589, 41593, 41631, 41633, 41634 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідачів ( а. с. 43-48 ).

З вказаних інформацій вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача.

Ухвалою судді 25 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 21 грудня 2022 року ( а. с. 49-50).

09 січня 2023 року за вх. № 360 судом отримано відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому не визнає вимоги позивача та просить суд відмовити повністю у їх задоволенні ( а. с. 66-72 ).

09 січня 2023 року за вх. № 362 судом отримано відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 , в якій остання не визнає та просить суд відмовити повністю в їх задоволенні. Просила розгляд справи проводити у її відсутність ( а. с. 117-124 ).

13 січня 2023 року за вх. № 1185 судом отримано відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_7 , в якому останній позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі ( а. с. 136 ).

13 лютого 2023 року протокольною ухвалою суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті ( а. с. 153-158 ).

14 березня 2023 року в судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_10 ( а. с. 169-174 ), яка є хресною доньки ОСОБА_11 зазначила, що добре знає сім`ю з 90-х років. Зазначила, що ОСОБА_11 разом з чоловіком будували будинок та проживають в ньому з часу його побудови. Зазначила, що ОСОБА_11 перешкод позивачу не чинить.

В судовому засіданні 11.04.2023 року в якості свідків були допитані ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ( а. с. 184-191 ).

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що він знає ОСОБА_11 близько 20-ти років, допомагав по ремонту в будинку, робив для поливу розводку, опалення. Нічого по справі більше не знає.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_11 . Проживає по АДРЕСА_1 з 1974 року з дня народження. По справі нічого не знає.

Свідок ОСОБА_16 зазначив, що він є сусідом ОСОБА_11 , яку знає 20 років, однак близько спілкуватися почали, коли почалася війна. Нічого по справі не знає.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що знає ОСОБА_11 , будувався будинок, всі питання з приводу будівництва вирішувалися з ОСОБА_11 , знає її 20 років., але де будувався будинок ОСОБА_11 він не знає.

В судовому засіданні 23.05.2023 року в якості свідка було допитано ОСОБА_17 , який пояснив, що рік потому ремонтував котел за адресою: АДРЕСА_3 . Перебував там більш 40 хвилин, сварок не чув.

Розгляд справи неодноразово проводився, але по справі оголошувалися перерви з різних причин, останнього разу по справі оголошено перерву до 19.06.2023 року за клопотанням представника відповідача про надання часу для мирного врегулювання спору ( а. с. 195-198 ).

Представник позивача в судове засідання не заявився, 19.06.2023 року за вх. № 26913 судом отримано клопотання, в якому останній просив провести розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, 16.06.2023 року за вх. № № 26694, 26689, 26692, 26669 судом отримано від останніх заяви, в яких просили розгляд справи проводити за їх відсутністю, позовні вимоги не визнають та просили відмовити в їх задоволені повністю.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача, просили розглядати справу в їх відсутність ( а. с. 117-124, 136 ).

Крім того, в попередніх судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги частково, в частині вимог щодо зняття з місця реєстрації не підтримав та просив не розглядати ( а. с. 171 ), інші вимоги підтримав, надавав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначав, що відповідачам на праві власності належать інше майно, позивач окрім спірного будинку не має іншого житла на праві власності, як

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_18 , в попередніх судових засіданнях, кожні окремо, заперечували проти позовних вимог, просили відмовити позивачу в позові повністю. Наголошували на тому, що не чинять перешкод позивачу. Підтвердили, що дійсно на праві власності мають квартири, в яких потрібно робити ремонти.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань на час розгляду справи від учасників судового розгляду на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засіданні, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення надані сторонами в попередніх судових засіданнях, враховуючи пояснення допитаних свідків, наданих в попередніх судових засіданнях, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2006 року належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 12 ).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.11.2006 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить вищевказане майно ( а. с. 13 ).

Крім того, ОСОБА_1 на праві власності, належить земельна ділянка, про що свідчить в матеріалах справи Державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ № 033881 від 03.09.2003 року ( а. с. 14 ).

Вказана земельна ділянка призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд 0,1000 га; ведення особистого селянського господарства 0,0197 га.

Зазначена земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташований вищевказаний будинок, який належить позивачу.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 25 квітня 1972 року ( а. с. 10 ).

З Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 05.08.2022 року вбачається, що за відомостями реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 станом на 05.08.2022 року зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( а. с. 15 ).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2019 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було розірвано ( а. с. 16 ).

Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач наголошує на тому, що вона як власник не має можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, тому просила усунити такі перешкоди шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Верховний суд наголошує, що аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що позивач, як власник житлового будинку не може вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки проживання та реєстрація відповідачів у вказаному будинку, чинить їй перешкоди у розпорядженні майном, яке позивач хоче реалізувати через його відчуження.

До того ж, представник позивача наголошував, що відповідачі не членами сім`ї позивача.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Так, як вбачається з матеріалів справи, особи які проживають та зареєстровані в спірному житловому будинку, не є власниками цього нерухомого майна та не є членами сім`ї позивача.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Законодавством визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року справі № 686/8440/16-ц.

Отже, як встановлено в судовому засіданні, відповідачі не є членами сім`ї позивача, разом не проживають, не ведуть спільного господарства та побуту.

Окрім того, з боку відповідачів не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, правової підстави такого вселення у будинок, який належить позивачу ( договір найму, оренди, тощо ).

Посилання відповідача ОСОБА_2 , що спірний будинок був побудований нею та її колишнім чоловіком, не заслуговують на увагу, оскільки з боку останньої не було надано суду жодного належного доказу зазначеному.

Навпаки, на питання суду, остання зазначила, що таких доказів в неї не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням наведеного, суд надає критичної оцінки і свідченням свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що ОСОБА_11 разом з чоловіком будували будинок та проживають в ньому з часу його побудови, оскільки як зазначено вище, доказів будівництва, витрат, дозволів на будівництво, тощо, не було надано з боку відповідача ОСОБА_2 .

Стосовно свідчень ОСОБА_15 , який зазначив, що знає ОСОБА_11 , відомо, що будувався будинок, всі питання з приводу будівництва вирішувалися з ОСОБА_11 , суд також надає критичної оцінки, оскільки вказаний свідок зазначив, що не знає де такий будувався.

Допитані інші свідки, які перелічені вище, не надали суду пояснень щодо предмету даного спору, оскільки наголошували, що нічого не знають по справі.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Як зазначено вище, відповідачі не є члена сім`ї позивача, ніколи разом не проживали та з боку відповідачів не надано суду законних підстав, на яких останні вселилися в будинок, який належить позивачу.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

ВП ВС у справі №227/3760/19-ц (рішення від 26 жовтня 2022 року) визначилася, що є ефективним способом захисту права власника, коли його нерухоме майно безпідставно знаходиться у користуванні іншої особи.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №581/489/20 зазначено, що колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрована у цьому будинку, проживає в ньому понад 20 років та іншого житла не має.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі мають у власності окреме житло, а саме: відповідач ОСОБА_7 має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 ; відповідач ОСОБА_2 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_20 ) має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , та квартиру АДРЕСА_5 ; відповідач ОСОБА_3 , має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» КП КОР «Київське обласне БТІ» № 1380 від 16.09.2022 p., договір купівлі- продажу квартири від 30.11.1998 p., свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.04.1998 р. ( а. с. 21-23 ); відповідач ОСОБА_4 , має на праві приватної власності двокімнатну квартиру в м. Біла Церква Київська область; відповідач ОСОБА_5 , має на праві приватної власності однокімнатну квартиру в м. Біла Церква Київська область; відповідач ОСОБА_6 , має на праві приватної власності квартиру в м. Біла Церква Київська область, що підтверджується відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформація про право власності від 22.09.2022 р. ( а. с. 24-26 ).

Окрім того, зазначене не було спростовано, а навпаки підтверджено і самими відповідачами в попередніх судових засіданнях: ОСОБА_2 , яка зазначила, що їй на праві власності належить двокімнатна квартира; відповідач ОСОБА_6 зазначила, що їй належить на праві власності квартира; відповідач ОСОБА_4 , яка також підтвердила наявність в неї на праві власності двокімнатної квартири; відповідач ОСОБА_5 , також підтвердила наявність в неї однокімнатної квартири.

Стосовно того, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 зазначала, що на сьогодні у відповідача ОСОБА_3 відсутнє майно, суд з цього приводу зазначає наступне.

Так, відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що на підставі права власності її дочці ОСОБА_3 належала квартира на праві власності, однак така квартира була продана.

Відсутність за ОСОБА_21 права власності на нерухоме майно, підтверджує і Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дата формування 27.12.2022 року ( а. с. 127 ).

Отже, зазначене свідчить, що дійсно відповідач ОСОБА_3 на час розгляду справи не має у власності житла, однак як встановлено в судовому засіданні остання продала квартиру, тим самим свідомо погіршила своє житлове становище.

До того ж, від продажу вищевказаної квартири, остання отримала грошові кошти та не позбавлена можливості придбати інше собі житло.

Крім того, не заслуговують судом на увагу і обставини, які виникли на час прийняття судового рішення, де було встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 09.06.2023 року відчужила належну їй на праві власності квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, час формування 15.06.2023 року, яка була додана останньою до заяви від 16.06.2023 року про розгляд справи за її відсутності, оскільки вказані дії з боку ОСОБА_4 , свідчать про явне навмисне погіршення свого житлового становища та судом розцінюються, як зловживанням своїми правами.

Посилання відповідача ОСОБА_2 у вищевказаній заяві, що така реалізація майна відбулася у зв`язку з необхідністю виконання своїх кредитних зобов`язань перед іншими особами, не заслуговують на увагу, оскільки з боку відповідача жодних доказів наявності в останньою кредитних зобов`язань, суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 працюють в лікарні, мають стабільний дохід, розмір заробітної плати становить 10 000 грн., а відповідач ОСОБА_2 , є фізичною особою підприємцем, про що було зазначено останніми.

Крім того, з пояснень вищевказаних відповідачів, відповідач ОСОБА_3 є працевлаштованою, має стабільний дохід.

Відповідач ОСОБА_7 звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву ( а. с. 136 ) позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, судом не встановлено, що визнання позову відповідачем ОСОБА_7 суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Отже, при вирішенні даної справи, суд дотримується балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідачів, які не є членами сім`ї власника житла, проте зареєстровані у цьому будинку, мають інше житло у приватній власності.

Стосовно відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на час прийняття рішення судом не мають на праві власності житла, але як встановлено вище, останні мали на праві власності нерухоме майно, але його відчужили, чим свідомо, навмисно погіршили своє житлове становище.

Взагалі, відповідачем ОСОБА_4 таке відчуження здійснено під час розгляду справи, 09.06.2023 року, в період надання відповідачам строку для мирного врегулювання спору, такий строк був наданий в судовому засіданні 23.05.2023 року та по справі було оголошено перерву до 19.06.2023 року.

Тому, за продаж нерухомого майна, останні отримали грошові кошти та не позбавлені можливості на придбання іншого житла.

Окрім того, відчуження відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належного їм на праві власності окремого нерухомого майна, свідчить про навмисне завдання позивачу, як власнику жилого будинку перешкоди у розпорядженні своєю власністю шляхом її реалізації, посилаючись на відсутність іншого в них житла.

Оскільки, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що позивач має намір продати належний їй на праві власності будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проте, позбавлена такої можливості, оскільки в будинку проживають та зареєстровані відповідачі по справі.

Тому, судом враховано майновий стан відповідачів, які працюють, що не було спростовано останніми під час розгляду справи ( ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 працюючи в лікарні отримують заробітну плату в розмірі 10 000 грн. ), відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, наявність у відповідачів на праві власності іншого житла, а також надано оцінки діям двом відповідачам, у яких відсутнє на час розгляду іншого житла, але таке у власності перебувало, яке останні відчужили, чим свідомо, навмисно погіршили своє житлове становище, що свідчить про свідоме перешкоджання власнику в розпорядженні своєю власністю, враховано можливість винаймати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які відчужили своє майно, інше житло для проживання оскільки працюють та мають дохід, дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з чим, дотримано балансу між захистом права власності та реалізацією права на користування будинком відповідачами.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням власністю шляхом виселення є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір).

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН4505 від 13.10.2022 року ( а. с. 8 ).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 992,40 гривень, понесення яких документально підтверджено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 64, 109, 150, 156 ЖК України, ст. 3 СК України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 353, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 133, 141, 206, 211, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України Про судовий збір, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням власністю шляхом виселення, - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належного ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі судового збору у сумі 992,40 гривень по 165,40 гривень ( сто шістдесят п`ять гривень сорок копійок ) з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 );

Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_8 ).

Повне судове рішення складено 19 червня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов