Справа №200/8760/18
Провадження №2-з/932/43/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Овчинніковової О.С.,

за участю секретаря Фетіскіної К.Р.,

вивчивши заяву про забезпечення позову представника заявника Пошивайла ОСОБА_1 адвоката Гейка Валерія Івановича,

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2023 року до провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Овчиннікової О.С. надійшла заява представника заявника Пошивайла ОСОБА_1 адвоката Гейка Валерія Івановича по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення сплаченого авансу, в якій заявник просив суд накласти арешт на нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 22744352. Заяву обґрунтовано тим, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2023 року скасоване заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 року у цивільній справі № 200/8760/18, справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні, підготовче судове засідання призначено на 28.09.2023 року. В зв`язку з чим у позивача виникла необхідність в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне відповідачці. Предметом позову є стягнення на користь позивача суми сплаченого авансу в розмірі 4000 доларів США за продаж в майбутньому квартири. Відповідачка заперечує проти позовних вимог щодо написання боргових розписок в 2004 році на користь заявника. З наданих нею документів вбачається, що вона тривалий час не перебуває та не проживає в Україні, офіційно не працевлаштована, знята з реєстрації в Україні, не отримує в країні ніякі доходи. Тому існують обґрунтовані ризики не виконання рішення суду у разі задоволення позову. Вартість нерухомого майна станом на момент реєстрації права власності в 2009 році складала 29766 грн. Просить накласти арешт на нерухоме майно відповідачки.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви з огляду на таке:

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч. 1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Приписами ч. 5 ст. 153 ЦПК України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»). Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд, з огляду на предмет спору - стягнення суми сплаченого авансу за борговими розписками від 2004 року в розмірі 4000 доларів США, вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 22744352.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову представником заявника ОСОБА_4 долучено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де зазначено внесення 21.01.2009 року запису про право власності ОСОБА_3 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 22744352, загальною площею 55,7 кв.м, вартістю 29766 грн.

Однак дана підстава заявником зазначена без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження доказами, тому не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Жодних доказів на підтвердження вартості домоволодіння станом на 19.06.2023 року представником позивача не надано, вартість домоволодіння наявна чотирнадцятирічної давнини - станом на 21.01.2009 року, яку суд не може взяти до уваги, щоб зробити висновок щодо співмірності з заявленими позовними вимогами щодо стягнення суми сплаченого авансу в розмірі 4000 доларів США.

Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що заявник просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачкою дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду. Доказів вчинення відповідачкою дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна за вказаною вище адресою, суду не надано, а тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідачкою від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Таким чином, позивачем не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ним заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких вона планує звернутися до суду у цій справі, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

За таких обставин суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований представником заявника ОСОБА_4 спосіб не відповідає приписам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам.

Вирішуючи заяву, суд, відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначених ст. 149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст. 149-154, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову представника позивача Пошивайла ОСОБА_1 адвоката Гейка Валерія Івановича відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя О.С. Овчиннікова