Справа № 932/7211/22
Номер провадження 2/932/437/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.
при секретарі судового засідання - Рошошка Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та призначення опікунів, -

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в листопаді 2022 року звернулися до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, в якому, з урахуванням уточнення, просять відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав, встановити опіку над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 опікунами над малолітньою дитиною ОСОБА_4 .
В обгрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 02.02.2010 року у шлюбі їх сина ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 (в подальшому прізвище змінено з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 через вступ у послідуючий шлюб) народилася дитина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.02.2010 року, актовий запис №229. Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 08.06.1986р. вони - позивачі є батьками ОСОБА_5 , батька дитини - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 їх син та батько дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 04 січня 2010 року. Починаючи з 2016 року, відповідач - мати неповнолітньої дитини не проживає разом з дитиною, ОСОБА_4 постійно проживає з ними - дідом та бабою, батьками померлого ОСОБА_5 та перебуває на їх утриманні, в 2019 році відповідач покинула територію України, створила нову сім`ю. Весь цей час дитина завжди була належним чином забезпечена, мала належний догляд та виховання, вони створили умови для гармонійного психічного та фізичного розвитку дитини, забезпечили доступ до навчання у «Приватній загальній школі № 5» м. Дніпра та забезпечили належний медичний догляд дитини, для чого позивачем ОСОБА_1 укладено декларацію № 0001-53НК-ХЕАО на надання первинної медичної допомоги. Їх матеріальний стан дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям. Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини. Намагання визначити місце проживання дитини із ними пов`язане з бажанням захистити інтереси останньої та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, надання їй можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і інших членів сім`ї. Вони - позивачі не мають судимості ані в Україні, ані за її межами, не перебувають на наркологічному обліку та обліку психіатра, не мають боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на дитину; вони не мають жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переносили травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому, що безсумнівно свідчить про їх нормальний фізичний стан, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у її вихованні та дозвіллі. На даний час вони не мають комунікації з відповідачем та не мають інформації щодо точного місця її перебування. Дитина фактично позбавлена батьківського піклування, знаходиться на їх вихованні та утриманні, вони забезпечили належні умови для її життя і розвитку, проте в правовому розумінню вони не є законними представниками дитини. Враховуючи складну ситуацію в Україні, що склалася через повномасштабне вторгнення рф на територію України, та відсутність у неповнолітньої дитини законного представника опікуна, дитина позбавлена можливості отримати проїзний документ для виїзду за кордон та перетнути державний кордон у супроводі їх як діда та баби у разі наявності загрози для життя та здоров`я. Крім того, у зв`язку з ракетними обстрілами території України та наявності вже неодноразових влучань по об`єктах житлової інфраструктури в межах м.Дніпро, наявності реальної загрози завдання шкоди здоров`ю дитини та послідуючій необхідності медичного оперативного, зокрема, і хірургічного втручання задля порятунку життя і здоров`я дитини, дід та баба, з якими проживає дитина, мають отримати правові підстави для надання дозволу на проведення такого медичного втручання у разі виникнення потреби.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 30.01.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського районну Дніпровської міської ради в строк до 05.04.2023 року надати Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2023 року було задоволено клопотання представника позивачів про витребування документів та витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання громадянкою України ОСОБА_3 державного кордону України.
07.04.2023 року до Бабушкіського районного суду м. Дніпропетровська від представника позивачів адвоката Маєвської К.В. надійшла також заява про уточнення позовних вимог, в якій представник, зазначив про необхідність уточнення позовних вимог позивачів шляхом викладення позовних вимог позивачів в такій редакції: «Відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та встановити опіку над малолітнім ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 та призначити ОСОБА_2 РНКОПП НОМЕР_4 та ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_5 опікунами над малолітньою дитиною ОСОБА_4 ».
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023 року позовну заяву з урахування поданої заяви про уточнення позовних вимог було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
09.06.2023 року від представника позивачів надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява, викладена у новій редакції.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2023 року було закрито підготовче провадження у справі.
Позивачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 11.10.2023 року представником позивачів було подано до суду заяву, в якій вона підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила розглянути справу за відсутності позивачів та їх представника.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце дату розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву, заяв та клопотань суду не надала.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій суду заяві просив розглянути справ у його відсутність та ухвалити рішення в інтересах дитини.
Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 02.02.2010 року у шлюбі ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 (в подальшому прізвище змінено з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 через вступ у послідуючий шлюб) народилася дитина ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 17.02.2010 року, актовий запис № 229.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.06.1986р. позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батька дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 син позивачів та батько дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 04 січня 2010 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7.
Починаючи з 2016 року, відповідач - мати неповнолітньої дитини не проживає разом з дитиною - ОСОБА_4 , який постійно проживає з позивачами - своїми дідом та бабою, та перебуває на їх вихованні і утримані. За твердженням позивачів, відповідачка в 2019 році виїхала за межі України, де створила нову сім`ю і повертатися в Україну не збирається, вона не має можливості приймати безпосередню участь у піклуванні та утриманні сина ОСОБА_4 .
Позивачі здійснюють догляд та виховання за дитиною, матеріально утримують дитину, забезпечують необхідним харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям, створили умови для її гармонійного психічного та фізичного розвитку, забезпечили для дитини доступ до навчання та забезпечили належний медичний догляд.
Вбачається, що позивачі повністю забезпечують дитину матеріально та займаються її вихованням, мають достатній дохід, їх стан здоров`я дозволяє продовжувати виховання та догляд за малолітньою дитиною, у власності ОСОБА_1 є власне житло, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до довідки від 30.09.2022 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають а адресою АДРЕСА_1 .
Задля забезпечення належного медичного догляду дитини позивачем ОСОБА_1 укладено декларацію з сімейним лікарем № 0001-53НК-ХЕАО на надання первинної медичної допомоги.
З Довідки від 29.09.2022 року № 1063 вбачається, що дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у ТОВ «Приватна загальноосвітня школа № 5» м. Дніпра.
Відповідач весь цей час не проявляє до дитини уваги, не спілкується з дитиною, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не піклується нею та не приймає участі у вихованні дитини; не цікавиться її навчанням, фізичним і духовним розвитком, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не забезпечує належні умови для повноцінного розвитку та нормального життя дитини, зв`язку з нею позивачі не мають.
Вбачається, що 23.10.2021 року відповідачкою ОСОБА_3 , громадянкою рф, адресою проживання якої зазначено рф, АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була надана нотаріально посвідчена довіреність, в якій вона довірила їм супроводжувати на опікуватися її неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час поїздок у різні країни, в тому числі подавати та отримувати для цього необхідні документи, виконувати всі дії і формальності, пов`язані з виконанням даного доручення, слідкувати за життям та здоров`ям дитини.
Таким чином, дитина фактично позбавлена батьківського піклування, знаходиться на вихованні та утриманні позивачів, які забезпечили належні умови для її життя і розвитку, проте в правовому розумінні вони не є законними представниками дитини. Враховуючи складну ситуацію в Україні, що склалася через повномасштабне вторгнення рф на територію України, та відсутність у неповнолітньої дитини законного представника опікуна, дитина позбавлена можливості отримати проїзний документ для виїзду за кордон та перетнути державний кордон у супроводі позивачів, які є її дідом та бабою, у разі наявності загрози для життя та здоров`я. Крім того, у зв`язку з ракетними обстрілами території України та наявності вже неодноразових влучань по об`єктах житлової інфраструктури в межах м.Дніпро та наявності реальної загрози завдання шкоди здоров`ю дитини та послідуючій необхідності медичного оперативного, зокрема, і хірургічного втручання задля порятунку життя і здоров`я дитини, дід та баба, з якими проживає дитина, мають отримати правові підстави для надання дозволу на проведення такого медичного втручання у разі виникнення потреби. Також позивачі зазначають про те, що наступного року дитині виповниться 14 років, у зв`язку з чим постане питання про отримання нею паспорту громадянина України, що не є можливим за відсутності законного представника (опікуна).
У позові позивачі, зокрема, просять призначити їх опікунами над малолітньою дитиною.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянин України, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в м.Дніпрі в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком; має задовільний стан здоров`я, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, не знятої та не погашеної судимості не має.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянка України, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , працює в Дніпропетровському УВО «ЛУЧ» УТОС на посаді заступника генерального директора з економіки та фінансів-головний бухгалтер, отримує стабільну щомісячну заробітну плату; також перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в м.Дніпрі в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком; має задовільний стан здоров`я, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, не знятої та не погашеної судимості не має.
ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.02.2007 року.
У відповідності до «Подання адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, про призначення опікунів над дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 » за № 4/3-73 від 31.03.2023 року, наданого до суду на виконання ухвали суду від 30.01.2023 року, Адміністрація Шевченківського району Дніпропетровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за можливе встановити опіку над дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та призначити його опікунами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у разі наявності підстав для надання дитині статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Статтею 55 ЦК України передбачено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до ст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Статтею 59 ЦК України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Частиною 3 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування (ч.4).
Статтею 61 ЦК України передбачено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 62 ЦК України, опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У відповідності до положень ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.
Відповідно до ст. 244 СК України, опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.
Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення (ст.257 СК України).
Статтею 258 СК України передбачено, що баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Згідно п.п.2.2. Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітньої дитини у випадках, коли батьки : понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей; виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні.
Статтею 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 170 СК України таким випадком є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.
Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.
Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачка з 2016 року не проживає з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхавши в 2019 році за межі України, як мати не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Свідомо залишивши дитину без батьківського піклування, мати дитини не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє, як мати, засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не створює умов для здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та підтвердженням саме винної поведінки відповідача. Будучи обізнаною щодо відсутності батька у дитини через його смерть та залишення дитини без батьківського піклування, відповідачка залишила дитину в Україні з позивачами, які є бабою та дідом дитини, та прийняла свідоме рішення залишити дитину проживати разом з ними.
В наслідок зазначеного дитина онук позивачів позбавлений батьківського піклування, не має законного представника (опікуна) та у випадку необхідності не має особи, яка б могла б діяти в її інтересах задля забезпечення нормального життя та розвитку дитини.
З огляду на викладене, з метою захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав, встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та призначити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 опікунами над малолітньою дитиною ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь кожного з позивачів понесені витрати по справі по 2066,00 гривень на користь кожного.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12-13, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та призначення опікунів - задовольнити.
Відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , від матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без позбавлення її батьківських прав.
Встановити опіку над малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та призначити його опікунами ОСОБА_2 , РНКОПП НОМЕР_4 , та ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_5 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_2 понесені витрати по справі в сумі 2066,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 понесені витрати по справі в сумі 2066,00 гривень.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева