Справа № 727/8775/22
Провадження № 2/727/222/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судового засідання Рудої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Посилався на те, що 05 квітня 2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0.

В забезпечення укладеного кредитного договору № 0 від 05.04.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 згідно договору іпотеки № 51587 від 05.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., та зареєстрованого в реєстрі за №1746, передано в іпотеку нерухоме майно (яке належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., та зареєстровано в реєстрі за №2011941), а саме: Житловий будинок з господарськими , що знаходиться зі адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 грудня 2010 року по справі № 2-4244/10 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору № 0 від 03.04.2007 року в сумі 668 115,96 грн. та судових витрат в сумі 1 820,00 грн.

17.01.2011 по цивільній справі Шевченківським районним судом міста Чернівці було видано виконавчий лист про стягнення на користь АКіБ «УкрСиббанк» з заборгованість по кредитному договору № 0 від 03.04.2007 року в сумі 668 115,96 грн. та судових витрат в сумі 1 820,00 грн.

14.01.2013 ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці замінено стягувача АКіБ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні №25186443 відкритого 18.03.2013 державним виконавцем ВДВС Глибоцького РУЮ згідно виконавчого листа № 2-4244/2010 виданого17.01.2011 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

24.07.2014 ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці замінено стягувача АКіБ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні №25168951 відкритого 18.03.2013 державним виконавцем ВДВС Глибоцького РУЮ згідно виконавчого листа № 2-4244/2010 виданого17.01.2011 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

24.10.2016 ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці задоволено заяву ПАТ «Дельта Банк» про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа у справі № 2-4244/10 за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

10.08.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір № 2301/К про відступлення прав вимоги згідно якого право вимоги за кредитним договором № 0 від 03.04.2007 укладеного з ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал».

Також позивач вказував на те, що 28.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» було укладено договір відступлення прав вимоги №14689540/1 за кредитним договором №0 від 03.04.2007 укладеного з ОСОБА_1 згідно якого усі права вимоги за даним договором кредитним договором перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДІТ ПАРТНЕРС».

Вказані обставини встановлені ухвалою від 05 квітня 2022 Шевченківського районного суду м. Чернівці, якою задоволено заяву ТзОВ «Кредіт Партнерс» та змінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТзОВ «Кредіт Партнерс» (, місцезнаходження 01033, м. Київ вул. Євгена Коновальця, 17, оф.11).

Згідно п. 4.2 договору про надання споживчого кредиту позичальник зобов`язується погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі на рахунок, вказаний в першому розділі даного Договору.

Станом на 30.09.2022 року сума заборгованості позичальника перед позивачем складає 259 876,76 грн. інфляційне нарахування., 59 965,70 грн. сума санкції 3% річних.

Просить стягнути з солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредіт Партнерс» заборгованість за договором № 0 від 05.04.2007 року станом на 30.09.2022 року в сумі 319 842,46 грн., та судові витрати в розмірі 19 963,64 грн., з яких 4 797.64 грн судовий збір та 15 166 грн. витрати на правничу допомогу.

Відповідачем ОСОБА_2 , було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Вказувала на те, що підставою звернення до неї з позовом слухувала ухвала Шевченківського районного суду від 05.04.2022 року якою було замінено стягувача у цивільній справі №2-4244/2010. зазначає, що 08 грудня 2022 року постановою Чернівецького апеляційного суду вказану ухвалу було скасовано. Та з моменту прийняття Чернівецьким апеляційним судом постанови у справі №2-4244/2010 позивач ТОВ «Кредіт Партнерс» втратив право пред`являти будь які майнові вимоги до неї та ОСОБА_1 . А тому з вказаної підстави суд має відмовити в задоволені заявлених вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.10.2022 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

11.11.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Бабічук А.С. у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що з моменту набуття права вимоги відповідач будь-яких погашень за заборгованості за кредитним договором не здійснювала. У поданій до суду заяві від 01.06.2023 року просила завершити розгляд справи у її відсутності. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дубіцький А.В. позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві відповідачем ОСОБА_4 . Подав до суду заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності. У поданій до суду заяві від 01.06.2023 року просив завершити розгляд справи у їх відсутності. Просив відмовити у задоволенні позову.

Так, судом встановлено, що 05 квітня 2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0 (а.с.6-9).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 грудня 2010 року по справі № 2-4244/10 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору № 0 від 03.04.2007 року в сумі 668 115,96 грн. та судових витрат в сумі 1 820,00 грн (а.с.11).

В забезпечення виконання зобов`язань за Договором № 0 від 05.04.2007 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 106659 від 05.04.2007 року.

Відповідно до умов договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного Договору. (а.с. 10).

28.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» було укладено договір відступлення прав вимоги №14689540/1 за кредитним договором №0 від 03.04.2007 укладеного з ОСОБА_1 згідно якого усі права вимоги за даним кредитним договором перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДІТ ПАРТНЕРС» (а.с. 68-70).

У добровільному порядку заборгованість за договором погашена не була.

Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе за кредитним договором зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вбачається із змісту поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості в сумі 319 842 46 грн. за період з 30.09.2019 року по 30.09.2022 року Так, загальний борг складає : 259 876,76 грн. інфляційне нарахування; 59 965,70 грн. сума санкції 3% річних розрахунок суми заборгованості (а.с. 14-15).

Відповідачі із позовними вимогами не погоджуються та представник відповідача ОСОБА_1 , вважає, що у даному спорі є підстави для застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначене узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові суду від 31 січня 2019 року у справі №383/869/14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У постанові суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Зазначені правові висновки були враховані у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №383/869/14, від 10 лютого 2021 року у справі №331/3410/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі №717/1223/17-ц.

Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом із тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

На цій підставі, позивач просить стягнути інфляційні витрати за час 30.09.2019 року по 30.09.2022 року в межах трирічного строку прострочення виконання та 3% річних від простроченої суми, яка становить 319842,46 грн.

Суд враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У даному випадку позивач звернувся з позовом і просить стягнути з відповідачів саме інфляційні втрати та 3% річних за період трьох років, а тому строк позовної давності не сплив.

За правилом ст.18 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема для відповідачів, і з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Правомірність застосування ст.625 ЦК України у разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц, Постановах Верховного Суду у справах №638/10417/15-ц від 20.02.2019 року, №310/5419/15-ц від 11.07.2018 року, №463/4711/15 від 04.07.2018 року, №703/4704/15-ц від 28.02.2018 року. У постанові Верховного Суду №651/7939/2015-ц від 06.08.2018 року вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Однак слід звернути увагу на наступне, 15.03.2022 року набув чинності закон «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України» щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120- IX у відповідності до якого було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнивши його пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Позивач звернувся до суду з позовною заявою 05.10.2022 року, враховуючи вище викладене, нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24.02.2022 року не відповідає вимогам норм вищевикладеного нормативно-правового акту.

Судом здійснено розрахунок 3% відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, із урахування розрахованої позивачем суми заборгованості за період з 30.09.2019 по 23.02.2022, так, сума 3% річних становить- 48 159,26 грн., інфляційні втрати 130 908,14 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідачів підлягає в солідарному порядку стягнення на користь позивача сума заборгованості за договором № 0 від 05.04.2007 року станом на 23.02.2022 року у сумі 179067,4 грн.

Також, з відповідачів на користь позивача згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору та витрат понесених позивачем на правничу допомогу, що документально підтверджені (а.с. 16-17), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто 11978.20 грн по 5989,1 грн, з кожного відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 516, 517, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1082 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізадовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ТзОВ «Кредіт Партнерс» заборгованість за договором № 0 від 05.04.2007 року станом на 23.02.2022 року в сумі179067 (сто сімдесят дев`ять тисяч шістдесят сім) гривень 40 (сорок) копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути пропорційно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ТзОВ «Кредіт Партнерс» судові витрати в розмірі 11978.20 (одинадцять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) гривень, 20 (двадцять ) копійок, по 5989 ( п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 10 (десять) копійок з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.С. Гавалешко