П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року місто Київ

справа № 377/123/19

провадження№22-ц/824/13791/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеус А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кацідим Віталієм Олександровичем,

на заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Малишенко Т.О.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткову заборгованість у розмірі 137415,23 грн.; зобов`язати виконавчу службу забезпечити термінову сплату боргу ОСОБА_2 , встановленого Славутицьким міським судом 12 лютого 2016 року в сумі 148092,97 грн., за винятком вже сплачених 13228,92 грн. (а 11 лютого 2019 року сума боргу складає 134864,05 грн.) та суду додаткових вимог згідно позову - 137415,23 грн.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року у справі № 377/1283/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, на її користь з ОСОБА_2 було стягнуто суму боргу 148092,97 грн.

Рішення вступило в законну силу 23 лютого 2016 року, 25 березня 2016 року було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Добровільно, незважаючи на рішення суду, заборгованість станом на 10 лютого 2019 року ОСОБА_2 в повному обсязі не сплачена.

Відповідач прострочив виконання рішення суду майже на три роки, а тому позивач має право вимагати стягнення трьох відсотків річних, інфляційні втрати, нараховані відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а також проценти за користування чужими коштами, нараховані на підставі ст. 1048 ЦК України.

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 10 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 137415,23 грн., яка складається: з 55633,87 грн. - інфляційного збільшення боргу та 13266,26 грн. - трьох процентів річних, 68801,13 грн. відсотки за користування від простроченої суми відшкодування, нарівні процентної ставки Національного банку України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кацідим В.О. подав апеляційну скаргу, в який просив заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 скасувати, ухваленням нового рішення про відмову у цій частині позовних вимог. Відповідач із заочним рішенням не погоджується, вважає оскаржуване рішення в цій частині безпідставним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідач не знав про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження і судові повістки не отримував, тому він не з`явився в судове засідання.

Вимоги позивача щодо стягнення загальної суми штрафних санкцій за прострочення виконання рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року задоволенню не підлягали, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом. Судове рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року, яким було задоволено вимогу про стягнення боргу, не породжує, а підтверджує підставу виникнення приватноправового зобов`язання, у тому числі грошового характеру, яке виникло до, а не внаслідок прийняття такого судового рішення.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження не виконання відповідачем рішення суду за 2016 рік.

В апеляційній скарзі сторона відповідача заявила про застосування позовної давності до вимог позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін. Також просить стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Кацідим В.О. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Невмержицька І.М. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що відповідно до договору 8 червня 2012 року позивачка передала відповідачу грошові кошти в сумі 64000 грн. за договором позики. В договорі зазначено, що позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає у власність позичальнику ( ОСОБА_2 ) 64000 грн., що по курсу Національного банку України станом на 8 червня 2012 року становить 8000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 1 червня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд виходив із їх обґрунтованості та доведеності. Відповідач повинен сплатити на користь позивача додатково 55633,87 грн. інфляційного збільшення боргу та 13266,26 грн. трьох процентів річних, 68801,13 грн. відсотки за користування від простроченої суми відшкодування, нарівні процентної ставки Національного банку України, всього 137415,23 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до виконавчої служби, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про зобов`язання виконавчу службу забезпечити термінову сплату боргу ОСОБА_2 виходять за межі позовних вимог і регулюються в порядку контролю за виконанням судових рішень.

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно із ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч., ч.1, 3, 5, 6 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду ( ст.130 ЦПК України).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п.п1, 2 ч.2 ст.223 ЦПК України).

У справі, що переглядається, про засідання суду, призначене на 10 липня 2019 року, п,відповідач належним чином не повідомлений. Повернення судового повідомлення з відміткою поштового відділення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення» не вважається належним повідомленням особи про місце, день і час засідання суду.

За таких обставин наявні підстави вважати, що судом першої інстанції не дотримані положення ч.5 ст.128 ЦПК України.

Тобто, відповідач не був належним чином повідомлений про місце, дату і час засідання суду судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No.2), №38789/04, параграф 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судових розгляд становить фундаментальний принцип.

Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щодо мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, параграф 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Враховуючи наведене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Установлено, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 64000 грн., 50880 грн. - інфляційного збільшення боргу; 5149,81 грн. - три відсотка річних від простроченої суми; 26595,90 грн. - сума процентів за користування чужими коштами, понесені судові витрати - 1467,26 грн., всього 148092,97 грн.

Звертаючись з цим позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних, розрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, на загальну суму, яка була стягнута з відповідача рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року. Крім того, відсотки за користування грошовими коштами, які нараховані на підставі положень ст.1048 ЦК України, також були нараховані на загальну суму, стягнуту на підставі рішення суду, та за ставкою НБУ в день прострочення.

Суд першої інстанції безпідставно погодився з розрахунком наданим позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати грошових коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Суд першої інстанції, установивши, що оскільки рішення Славутицького міського суду Київської області від 12 лютого 2016 року відповідачем не виконано, зробив правильний висновок про наявність у позивача, відповідно до статті 625 ЦК України, права на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду за період з 12 лютого 2016 року по 7 лютого 2019 року (такий період заявлений позивачем у позовній заяві).

При цьому, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Як вже зазначалось вище, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналізуючи наведені норми матеріального права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, слід зробити висновок про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.

Разом з тим не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.

Отже, відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, може бути нарахована лише на суму боргу в розмірі 64000 грн. Відповідно 3% річних від неповернутої суми становить 5744,22 грн., інфляційні втрати - 26270,62 грн., розраховані за період з 12 лютого 2016 року по 7 лютого 2019 року. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позики на виконання договору позики, а також на виконання рішення суду.

Оскільки суми, що підлягають стягненню з відповідача як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, розраховані за три роки, що передували зверненню позивача до суду з цим позовом, підстави для застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків, нарахованих на підставі ст.1048 ЦК України, то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Згідно із ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц виснувала, що положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за якисм проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Судом установлено, що за умовами договору позики, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві грошову суму, отриману у боргу, до 1 червня 2013 року.

Отже, після закінчення строку дії договору позики ( 1 червня 2013 року), підстави для застосування положень ч.2 ст.1048 ЦК України, про що заявлено позивачем у позові (період нарахування з 2 лютого 201 року по 10 лютого 2019 року), відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 320,38 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог ( задоволені позовні вимоги на 23,30%). Натомість з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 884,04 грн. (задоволено апеляційну скаргу на 76,70%).

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кацідим Віталієм Олександровичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 липня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум штрафних санкцій за користування чужими коштами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженець с. Бровки-1, Андрушівського району, Житомирської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) за прострочення грошового зобов`язання три відсотки річних в сумі 5744,22 грн., інфляційні втрати в сумі 26270,62 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 320,38 грн., а всього 32335,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженець с. Бровки-1, Андрушівського району, Житомирської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 884,04 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 19 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус