ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5291/23 Справа № 202/5053/21 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року

та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. Позовні вимог обґрунтовані тим, що у період з 17.08.2002 року по 19.05.2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Фактично з травня 2006 року шлюбні відносини між ними були припинені. В період шлюбу 29.05.2004 року ним була придбана на підставі договору купівлі-продажу однокімнатна квартира АДРЕСА_1 вартістю 44201 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору було еквівалентно 8300 доларів США. Частину вартості даної квартири, а саме 10 відсотків - 830 доларів США було сплачено з особистих коштів його матері ОСОБА_4 . Іншу частину коштів було отримано в іпотечний кредит. Так, між ним і ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2004/840-К/658 від 29.05.2004 року, згідно з умовами якого йому був наданий кредит у сумі 7470 доларів США строком на 180 місяців. Відповідно до умов договору сума щомісячного платежу склала 85 доларів 89 центів США, яку він сплачував із власного доходу. Також його мати ОСОБА_4 здійснювала частину платежів зі своїх особистих коштів у його інтересах. Отже, платежі за кредитним договором сплачувалися з особистих коштів його та його матері. Відповідач зі свого боку не приймала участі у здійсненні платежів за кредитним договором. З травня 2006 року і до офіційного розірвання шлюбу 19.05.2009 року вони з відповідачем не мали шлюбних відносин, проживали окремо. Більша частина оплати за кредитним договором була здійснена після припинення шлюбних відносин. 08.05.2013 року ним було достроково повністю погашено кредит за квартиру та припинено іпотеку. Таким чином позивач вважає, що вищевказана квартира є його особистою приватною власністю. В червні 2021 року він вирішив розпорядитися квартирою, однак відповідач не надала своє згоди. Зазначене зумовило його звернутися з позовом про визнання його права особистої приватної власності на квартиру (том 1 а.с.1-6).

Не погодившись із позовом 30 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом, в якому просить визнати за нею право спільної сумісної власності на частку (33,44%) квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію замість її частки (33,44%) у праві спільної сумісної власності в розмірі 225720 грн.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що платежі за кредитним договором сплачувалися з його особистих коштів та коштів його матері.

Крім того, твердження позивача про відсутність між ними шлюбних відносин з травня 2006 року по травень 2009 року також не доведені.

Зазначила, що кредит погашався також і за рахунок її заробітної плати.

В період шлюбу за рахунок спільних коштів було погашено 66,93 % кредиту, тобто її частка в спільній сумісній власності на спірну квартиру становить 33,44 %.

Відповідно до звіту про оцінку майна станом на 23.09.2021 року ринкова вартість спірної квартири складає 675 000 грн.

Тому з огляду на неподільність спільного майна їй має бути присуджена грошова компенсація замість її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 225720 грн. (том 1 а.с. 71-73).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації - задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 225 720 грн.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.82-90).

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року - заяву про ухвалення додаткового рішення - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 425,00 грн.(том 2 а.с.136-139).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 вернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.147-159).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року.

В період шлюбу позивачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Румянцевою І.О. в реєстрі за № 3685, була придбана квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 16,9 кв.м., загальною площею 33,5 кв.м., вартістю 44201 грн.

Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем 06.07.2004 року.

Також судом установлено, що 16.05.2004 року позивачем ОСОБА_1 було позичено у ОСОБА_4 грошові кошти на придбання квартири в сумі 1500 доларів США, які він зобов`язався повернути без сплати процентів.

Крім того, 29 травня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2004/840-К/658, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на суму 7470 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних на строк 180 місяців на проведення розрахунків по договору від 29.05.2004 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому 19 травня 2009 року шлюб між сторонами був розірваний.

Станом на час розірвання шлюбу було сплачено за кредитним договором 4985,70 доларів США, в тому числі з урахуванням відсотків за користування кредитом.

У травні 2013 року кредит був погашений позивачем повністю.

Як вбачається з позовної заяви, в 2021 році між сторонами виник спір щодо розпорядження цією квартирою.

Також судом 1 інстанції були допитані свідки.

Допитана в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач - її син. З 2002 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Так як свого житла в них не було, вона вирішила придбати для сина кватиру в іпотеку. Банк відмовив їй у наданні кредиту. Тоді кредит був оформлений на сина ОСОБА_1 , а вона виступила поручителем та також оплачувала кредит за квартиру. Іноді син надавав їй кошти на оплату кредиту. Гроші сину на перший внесок за квартиру надавала вона в сумі 1500 доларів США, про що була складена розписка. Син мав дохід, щоб погашати кредит. Повернув їй позичені кошти, якими вона також погашала кредит. В травні 2006 року шлюбні відносини між сином і невісткою були припинені. В 2009 році вони розлучилися. Відповідач не мала претензій щодо квартири. Згодом син повідомив, що зникла папка з документами на квартиру. Речей відповідача в квартирі немає з 2006 року.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знайома з матір`ю позивача. У 2007 році допомагала робити ремонт у його квартирі. Речей відповідача в квартирі не було. Позивач їй пояснював, що з дружиною вже не проживає.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що відповідач - її дочка. Під час перебування дочки у шлюбі з позивачем з 2006 року вони з чоловіком надавали їй кошти на ремонт, меблі, побутову техніку, оплату кредиту. Після розлучення позивач обіцяв повернути гроші за оплату кредиту, але не повернув.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів факту того, що спірну квартиру придбано за його особисті кошти, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги.

Крім того, суд 1 інстанції дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не пропущено строку позовної давності з приводу поділу майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні позиції містяться у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 по справі № 339/116/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року по справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з частиною 1 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто для визначення майна, в тому числі коштів, одержаних за договором одним із подружжя, спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягає: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, непов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї не у власних, непов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільна права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 333/911/20.

Крім того, згідно з позиціями, які містяться в постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 р. по справі №?183/3265/14-ц та від 6 лютого 2018 р. по справі №?235/9895/15-ц, якщо майно було придбане за час шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, навіть якщо кредит остаточно був погашений після розлучення і лише одним з подружжя.

Водночас згідно з постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 внаслідок придбання подружжям квартири у кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

В силу статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічно згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду від 12.05.2022 року по справі № 727/11406/17 викладено правову позицію, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

При цьому в частині 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Аналогічної позиції дотримується й Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 відзначила, що якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Вартість майна, що підлягає поділу, суд визначає виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів справи, заявляючи позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю, позивач послався на те, що кредит на придбання квартири був погашений за особисті кошти його та його матері.

Заявляючи зустрічні позовні вимоги про стягнення грошової компенсації, відповідач послалася на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, зокрема, на її участь у придбанні спільного майна.

Судом 1 інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана 29.05.2004 року у період шлюбу між сторонами. Доказів набуття цього майна за рахунок коштів, що належали позивачу особисто, тобто були його особистою приватною власністю, не надано.

Спірна квартира була придбана сторонами за рахунок позику (кредиту).

Тож у результаті придбання сторонами квартири в кредит, зокрема, отримання позики на придбання квартири, сторони набули право спільної сумісної власності на це майно в рівних частках і боргові зобов`язання несуть як позивач, на ім`я якого вони були зареєстровані, так і відповідач.

Відтак, позивач, сплативши самостійно частину такого боргового зобов`язання після розірвання шлюбу, мав право вимагати стягнення частини цих витрат з колишньої дружини як співвласника майна, а не визнання за ним права особистої приватної власності на це майно.

Доводи апелянта про те, що шлюбні відносини між ним і відповідачем фактично були припинені в травні 2006 року та кредит ним погашався за рахунок власних коштів та коштів його матері не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності відповідача на квартиру як набуту в період шлюбу.

Крім того, суду не було надано доказів щодо відсутності шлюбних відносин в період з травня 2006 року до травня 2009 року, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, то шлюб між сторонами було розірвано 19 травня 2009 року.

Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що його матір частково надавала кошти на придбання спірної квартири та погашення кредиту, не може свідчити про те, що придбана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, такий правочин був укладений в інтересах сім`ї з метою спільного проживання сторін як подружжя.

Тим більше, що згідно з наявною в матеріалах справи розпискою грошові кошти на придбання квартири були надані ОСОБА_4 . ОСОБА_1 в позику, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності.

Щодо не згоди апелянта в апеляційній скарзі щодо того, що загальна сума сплачених ним коштів за кредитом і відсотками перевищує вартість квартири, а тому розмір компенсації, яку просить стягнути відповідач є необґрунтованим, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки сторони набули право спільної сумісної власності на спірну квартиру внаслідок укладення договору купівлі-продажу, а позивачем не надано доказів загальної вартості сплачених ним зобов`язань за кредитним договором ані суду 1 інстанції ані суду апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає що у зв`язку із тим що позивач ОСОБА_1 не надав доказів реальної вартості спірного майна на час розгляду справи, то суд 1 інстанції правомірно взяв до уваги звіт про оцінку вартості майна, який наданий відповідачем по справі.

А тому не згода апелянта із вказаною сумою грошової компенсації в розмірі 225 720,00 грн. є безпідставною, оскільки не спростована належними та допустимими доказами.

Що стосується витрат відповідачів на правову допомогу, то судом 1 інстанції вірно враховано положення ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України та ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати.

Відповідно до статті ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу на даних послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з зустрічним позовом, відповідачем було зазначено про понесення витрат на правову допомогу в розмірі 12 000 грн. (том 1 а.с. 72).

У судовому засіданні інтереси відповідача представляв адвокат Адвокатського об`єднання «Бірюк, Мігульов та партнери» Шахов Д.А.

24 березня 2022 року представником відповідача було подано заяву про те, що докази, які підтверджують розмір витрат відповідача у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення (том 1 а.с. 206).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем надано звіти, акти приймання-передачі наданих послуг, розписки про оплату вартості наданої правової допомоги, яка полягала у наданні консультацій, підготовці зустрічного позову та інших заяв по суті справи, представництві інтересів у суді.

Загальна вартість наданих адвокатом послуг склала 14 425,00 грн.

У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про стягнення судових витрат у розмірі 14 425,00 грн. понесених відповідачами на правову допомогу, оскільки вони є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю необхідно відмовити, задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_2 та у порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності позивача ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі 225720 грн., припинивши її право спільної сумісної власності на це майно.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року, та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: