ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 537/1118/20

провадження № 61-2020св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2023 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2016 року у розмірі 25 000,00 євро та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 822,60 євро.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що згідно з договором позики від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 25 000,00 євро, про що складена розписка, за якою відповідач зобов`язався повернути цю суму до 28 жовтня 2017 року. Розписка написана відповідачем власноручно та без будь-якого примусу.

З метою досудового врегулювання спору відповідачу рекомендованим листом надіслано письмову претензію від 17 вересня 2019 року, яку вручено особисто 20 вересня 2019 року. Відповіді на претензію відповідач не надав.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2016 року у розмірі 25 000,00 євро, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 822,60 євро.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 27 жовтня 2016 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що він дійсно написав боргову розписку під психічним тиском і погрозами розправи щодо нього з боку ОСОБА_1 та його сина внаслідок трудового конфлікту. Грошових коштів він не отримував.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір позики.

Короткий зміст судових рішень ухвалених у справі

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року у первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір позики від 27 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з часу його укладення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем коштів та отримання їх відповідачем. ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань щодо повернення боргу у грошовій сумі не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, а також передання позивачем відповідачу коштів, оскільки цей борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення первісного позову. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2016 року у розмірі 25 000,00 євро та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 822,60 євро. У зустрічному позові відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що факт передачі коштів підтверджується борговою розпискою від 27 жовтня 2016 року, докази щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю відсутні. Після написання розписки від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подав зустрічний позов лише у червні 2020 року, після звернення до суду ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами той факт, що під час написання розписки він перебував у такому емоційному стані, в якому не зміг зберігати свідому реалізацію та мотивацію її написання, чи не міг контролювати свої дії, прогнозувати їх наслідки, не міг відмовитися від вчинення таких дій, оскільки це могло спричинити шкоду його законним інтересам. У матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вчинив неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 щодо укладення договору та написання боргової розписки від 27 жовтня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи ОСОБА_2 щодо написання розписки під психічним тиском та погрозами щодо нього з боку ОСОБА_1 , з яким він перебував у трудових відносинах, не надав належної оцінки усім обставинам і доказам у справі у їх сукупності, яка випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих фактів, підтверджених доказами.

Встановлено, що 23 жовтня 2016 року, за три дні до написання розписки, ОСОБА_2 , який працював водієм на ПП «Транзит-Сервіс», власником якого є ОСОБА_1 , завдав збитків підприємству внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), а сума, зазначена в розписці, майже співпадає із сумою матеріального збитку згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 12 січня 2017 року.

ОСОБА_2 02 листопада 2016 року звертався до правоохоронних органів із заявою про написання ним під психологічним тиском з боку ОСОБА_1 боргової розписки.

За заявою ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, проводилося досудове розслідування, смартфон із записом розмови та спірна боргова розписка визнані речовими доказами, та проведено судову експертизу звукозапису. Разом із тим, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 001872, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, що підтверджується копією постанови слідчого відділення відділу поліції № 1 Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 11 лютого 2021 року (далі - СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області).

Верховний Суд зазначив, що сам факт закриття кримінального провадження не може бути безумовною підставою для відмови у позові, оскільки суд має дослідити та оцінити всі надані сторонами докази у справі, факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, а його відсутність підтверджуватися постановою про закриття кримінального провадження.

Дійшовши висновку, що з наданої ОСОБА_2 роздруківки звукозапису неможливо достовірно встановити, коли та між ким відбулася зафіксована на ній розмова, враховуючи висновок експерта за результатами проведення судової експертизи відео-, звукозапису № 12817 у кримінальному провадженні, згідно з якою встановити ці факти в категоричній формі неможливо, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи дійсно між сторонами відбулася відповідна розмова, оскільки у вказаному висновку експерта зазначено, що відповідні фрази, слова належать сторонам, ознак монтажу не виявлено.

Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_2 щодо недекларування у 2016 році ОСОБА_1 , як депутатом, надання у борг коштів у розмірі 25 000,00 євро, а обмежився висновком, що перевірка правильності заповнення декларації відповідно до статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про стягнення боргу за договором позики лише з підстав, що вона відповідає вимогам статті 1046 ЦК України, не перевірив підстави зустрічного позову, чи дійсно ця боргова розписка написана з власної волі, чи надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача коштів, тобто доводи про безгрошовість укладеного між сторонами правочину.

Суд апеляційної інстанції надав перевагу доводам позивача за первісним позовом, але не перевірив з достатньою повнотою доводи відповідача за первісним позовом з урахуванням наданих ним доказів, у постанові не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи.

Суд касаційної інстанції також звернув увагу, що згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року скасовано ухвалу слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 28 січня 2021 року та постановлено нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Гольдінова Ю. Л. на постанову заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Новосельця Є. В. про закриття кримінального провадження від 11 лютого 2021 року направлено до суду першої інстанції для розгляду слідчим суддею.

Ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 грудня 2021 року скасовано постанову заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Новосельця Є. В. від 11 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001872 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 189 КК України.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2023 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 березня 2021 року змінено в мотивувальній частині в редакції цієї постанови. В іншій частині вказане рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічної позовної заяви, оскільки ОСОБА_2 мав право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти ним не були одержані від позикодавця ОСОБА_1 , боргова розписка мала іншу правову природу, правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених договором позики.

Залишаючи без задоволення вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом, суд апеляційної інстанції вказав про те, що ним не доведено факту передачі грошових коштів ОСОБА_2 , враховуючи, що розписка була складена під психічним тиском та погрозами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 1046, 1047 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 20 січня 2021 року у справі № 357/13897/16, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61-1967цс15.

Заявник зазначає, що в апеляційній скарзі та поясненнях до неї було вказано, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Для цього з метою правильного застосування норм статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики і його умов. З огляду на усталену практику Верховного Суду апеляційний суд у постанові не зазначив який саме документ чи доказ, на його думку, необхідно надати для підтвердження існування боргу. Отже, суд апеляційної інстанції так і не виконав вказівок суду касаційної інстанції та не здійснив аналізу кожного доказу як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, при цьому не навів переконливих мотивів чому вважає, що оригінал наявної у позивача за первісним позовом ОСОБА_1 розписки не підтверджує факту передання грошових коштів ОСОБА_2 , чим порушив положення статті 417 ЦПК України.

Крім того, заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та звертає увагу, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Зокрема, апеляційний суд при перегляді цієї справи не виконав вказівок суду касаційної інстанції, обмежившись лише перерахуванням доказів, на які посилався позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , а також на посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо дійсності боргової розписки та відсутність доказів написання цієї розписки під тиском.

Провадження у суді касаційної інстанції

27 лютого 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Щодо відзиву на касаційну скаргу

Представником ОСОБА_2 - Гольдіновим Ю. Л. електронною поштою до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу, однак доказів, що підтверджують надсилання (надання) відзиву і доданих до нього матеріалів іншим учасникам справи, суду не надано. За таких обставин, Верховний Суд не бере до уваги поданий відзив та переглядає справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щоу матеріалах справи наявна боргова розписка від 27 жовтня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 25 000,00 євро, що еквівалентно 700 000,00 грн, строком на 12 місяців з дня написання цієї розписки. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошові кошти до 28 жовтня 2017 року.

ОСОБА_2 стверджував, що борговарозписка написана для забезпечення повернення ним збитків, завданих підприємству ОСОБА_1 внаслідок ДТП.

ОСОБА_2 вказував про те, що ОСОБА_1 вимагав у нього кошти в особливо великих розмірах та звернувся до органів поліції.

Кримінальне провадження, відкрите за заявою ОСОБА_2 та внесене до ЄРДР за № 001872 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, що підтверджується копією постанови заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Новосельця Є. В. від 11 лютого 2021 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року скасовано ухвалу слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 28 січня 2021 року та постановлено нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Гольдінова Ю. Л., на постанову заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Новосельця Є. В. про закриття кримінального провадження від 11 лютого 2021 року направлено до суду першої інстанції для розгляду слідчим суддею.

Ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 грудня 2021 року скасовано постанову заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Новосельця Є. В. від 11 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001872 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 189 КК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18; від 09 липня 2021 року у справі № 522/31737/13, провадження № 61-17289св20; від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і дотримання його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним ( частина перша статті 231 ЦК України).

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що спір між сторонами за первісним позовом виник унаслідок невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, три проценти річних за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики. Зустрічний позов ОСОБА_2 зумовлений наявністю низки підстав, що передували написанню ним розписки, у зв`язку із чим ОСОБА_2 просив визнати договір позики недійсним з тієї підстави, що він укладений під психічним тиском і погрозами розправи з боку відповідача та його сина.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 надав суду: ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (під час ДТП ОСОБА_2 керував транспортним засобом DAF XF105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом MAGYAR, реєстраційний номер НОМЕР_2 ); висновок автотехнічного дослідження № 168, складений 12 січня 2017 року на замовлення ПП «Транзит-Сервіс», яким встановлено вартість матеріального збитку, завданого автомобілю DAF XF105 внаслідок ДТП, що становить 611 188,76 грн (що майже відповідає сумі зазначеній у розписці); заява про вчинення кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 189 КК України, де заявником є ОСОБА_2 та зазначає що ОСОБА_1 здійснив правопорушення, а саме вимагання в особливо великих розмірах; ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2016 року, якою зобов`язано відповідальних осіб Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області внести відомості в ЄРДР відповідно до заяви ОСОБА_2 від 02 листопада 2016 року про вчинення кримінального правопорушення; витяг, що підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення провадження № 0001872; постанову про призначення судової експертизи звукозапису від 19 червня 2017 року; висновок аудіо експертизи, якою встановлено, що голоси на записі належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при дослідженні фонограми № 1 ознак монтажу, переривання або зміни не виявлено.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Виходячи з того, що ОСОБА_2 надав суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом та залишення без задоволення вимог ОСОБА_1 за первісним позовом.

Апеляційний суд, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року, якою скасовано попереднє судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, і яка є обов`язковою для апеляційного суду під час нового розгляду справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 мав право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від ОСОБА_1 , а також, що спірна боргова розписка мала іншу правову природу, а саме відшкодування збитків, завданих автомобілю DAF XF105 внаслідок ДТП, який належить ОСОБА_1 . Тобто спірний правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених договором позики, а ОСОБА_1 не доведено факту передачі грошових коштів ОСОБА_2 .

Доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 20 січня 2021 року у справі № 357/13897/16, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61-1967цс15, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 рокуу справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У справі № 524/4946/16-ц (постанова Верховного Суду від 08 липня 2019 року, провадження № 61-20376св18)розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 08 липня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що зі змісту боргової розписки не вбачається факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти ОСОБА_1.

У справі № 357/13897/16 (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року, провадження № 561-13195св20) розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики. У цій справі позовні вимоги позивача задоволено, так як судами встановлено факт невиконання позичальником та поручителем умов договорів позики та поруки відповідно.

У справі № 464/3790/16-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, провадження № 14-465цс18) Верховним Судом розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу за договорами позики. З урахуванням наслідків перегляду справи Великою Палатою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року змінено, виключено із судових рішень вказівку про те, що «в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення становить 2 613 429 (два мільйони шістсот тринадцять тисяч чотириста двадцять дев`ять) гривень 49 коп.»; у частині стягнення 24 577,74 доларів США - процентів від суми позики - рішення судів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 24 577,74 доларів США - процентів від суми позики - відмовлено; в іншій частині щодо стягнення суми позики в розмірі 75 000,00 доларів США та 3 % річних від суми боргу в розмірі 2 669,11 доларів США рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року залишено без змін.

У справі № 464/3790/16-ц:

- встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у встановлений строк не повернув. Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 75 000,00 дол. США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 75 000,00 дол. США.

- щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні;

- Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій в частині зазначення гривневого еквівалента розміру стягнутої суми позики, отриманої в іноземній валюті та 3 % річних від простроченої суми, підлягають зміні;

- Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками судів у частині вирішення питання щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 04 березня 2015 року по 10 жовтня 2016 року в розмірі 24 577,74 дол. США, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті. Суди встановили, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено;

- правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.;

- частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суди виходили із рівня облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16;

- під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

У справі № 61-1967цс15 Верховним Судом України розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики. За наслідками перегляду цієї справи у Верховному Суді України, позовні вимоги залишено без задоволення з тих підстав, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Суди попередніх інстанцій не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики.

Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

Суд першої інстанції, з висновками якого фактично погодився апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду, повно, всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, а суд апеляційної інстанції у свою чергу перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано залишив вказане рішення без змін, змінивши його мотивувальну частину та виклавши її у редакції своєї постанови.

Зокрема, під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції перевірив обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, надав об`єктивну оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Доводи, наведені у позовних заявах, апеляційній скарзі, а також відповідних запереченнях (відзивах) ретельно перевірені апеляційним судом з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у цій справі.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 березня 2021 року, у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. О. Карпенко
І. М. Фаловська