Справа №489/3608/21
Провадження №2/489/167/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого - судді Рум`янцевої Н.О., із секретарем судових засідань - Назаровою С.Д., за участю: позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , представниці відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту, що має юридичне значення

встановив.

Позивачі звернулися до суду з позовом, яким просили суд встановити юридичний факт того, що будівництво нового домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 замість старого будинку літ. А, було виконано у повному обсязі за кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Мотивуючи свої вимоги тим, що за адресою: АДРЕСА_1 проживала власниця зазначеного домоволодіння ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, після її смерті відкрилася спадщина, зокрема домоволодіння АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_9 є її діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які прийняли спадщину по частки вказаного домоволодіння. Будівля була дуже стара і активно руйнувалася. Спадкоємці не бажали вкладати кошти у старий будинок. Після прийняття спадщини, спадкоємці наголосили позивачам на тому, що будуть продавати будинок. На що останні погодилися купити вказаний будинок. Звернувшись до нотаріальної контори для оформлення купівлі нерухомості, їм було відмовлено, оскільки на підставі технічного паспорта, знос будівлі був такий, що в рамках законодавства України, який діяв на той час, не дозволяв виконувати договори купівлі - продажу. Вони домовилися з власниками будівлі, що вони, як майбутні покупці, замість старого будинку побудують новий і приведуть його до стану належного для продажу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, після її смерті частку житлового будинку АДРЕСА_1 успадкували її діти: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 по 1/6 частки за кожним. На час смерті ОСОБА_10 позивачі вже займалися будівництвом вказаного будинку. ОСОБА_1 звернувся до нових спадкоємців з питанням щодо купівлі їх часток на будинок АДРЕСА_1 . На що отримав позитивну відповідь та отримали кошти від ОСОБА_1 , що було гарантією майбутнього продажу будинку. Позивачі почали займатися належним оформленням необхідних документів на спадкоємців для подальшого переоформлення домоволодіння. Також позивачами сплачено заборгованість за комунальні послуги. ОСОБА_1 та ОСОБА_11 отримано виписку з рішення Миколаївської міської ради від 23.12.1988 про відвід земельної ділянки для нового будваництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 19.04.1989 отримав виписку про дозвіл на будівництво для співвласників. У період будівлі нерухомості ОСОБА_11 помер. Після його смерті отримали спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_14 по частці за кожним. У 1992 році робочий проект на будинок отримав ОСОБА_1 . Усі будівельні роботи проводилися за рахунок ОСОБА_1 22 листопада 1996 року отримані акт прийому до експлуатації домоволодіння, рішення про прийом до експлуатації нового будинку та свідоцтва про право власності. У 1997 року ОСОБА_2 стала власницею частки домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємці подарували їй свої частки. До нотаріальної контори для укладення договору купівлі-продажу ніхто з співвласників будинку не пішов. ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 відмовлялися спілкуватися з ОСОБА_1 . Кошти за будинок були отримані усіма власниками будинку. Позивачі прожили у спірному будинку 37 років, за цей період ніхто з співвласників будинку не звертався до них з претензіями.

Від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що він давно знайомий з позивачами. Родина ОСОБА_16 сплатила усі кошти на придбання старої хатини, яка перебувала на місці, де зараз побудований добротний будинок. Саме по причині зруйнованості старої хати, після сплачених коштів, у ОСОБА_16 не виходило нотаріально оформити придбання житла. Його батько та тітка оформили свої частки на ОСОБА_2 шляхом договору дарування, так як вони були власниками лише частки будівлі, а для продажу будинку, необхідно була згода усіх співвласників будинку. Одна з співвласниць проживала у Російської Федерації, а інша - перебувала у місцях позбавлення волі. А тому оформили Договір купівлі - продажу нерухомого майна було неможливо.

Від відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого не заперечує проти задоволення позову. Вказує, що його батько наголошував про те, що позивачі передали кошти ОСОБА_17 та ОСОБА_11 за придбання будинку АДРЕСА_1 . Треба було лише оформити договір купівлі-продажу. Для належного оформлення вказаного договору вимагалося надання технічного паспорту на домоволодіння. Складений технічний паспорт показав стан будинку майже зруйнований і це стало причиною того, що нотаріус відмовив в оформленні договору купівлі - продажу житла за адресою: АДРЕСА_1 . Розуміючи, що кошти вже отримані і їх повертати ніхто не збирався, було прийнято рішення відати земельну ділянку подружжю ОСОБА_16 , щоб ті приводили будинок у належний вигляд і після поновлення будинку, оформити договір купівлі - продажу нерухомого майна. ОСОБА_1 , по довіреності від власників, за свої кошти вирішував усі будівельні питання. Старий будинок був зруйнований, а на його місці побудований новий будинок. Вважає, що вказаний будинок повинен бути належний на праві власності позивачам.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначає, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 належав прабабусі ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті спадщину прийняли її діти ОСОБА_18 та ОСОБА_10 . 24.05.1985 ОСОБА_11 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частку будинку. ОСОБА_10 спадщину фактично прийняла шляхом подання заяви до нотаріальної контори у встановлений законом строк, але свідоцтва про право на спадщину не отримувала. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 померла. Спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняли її діти ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та отримали свідоцтва про право на спадщину. 19 квітня 1989 року виконком Ленінської районної ради народних депутатів прийняв рішення № 93, яким дозволив ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 будівництво нового індивідуального будинку замість старого за адресою: АДРЕСА_1 . 22 листопада 1996 року виконавчий комітет Ленінської районної ради народних депутатів прийняв рішення № 192 про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 побудованого ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 . Доказів того, що спірний будинок будувався не за кошти власників, а за кошти позивачів, суду не надано. Угода про створення спільної власності на житловий будинок, на підставі якої позивачі своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку, не укладалася. Земельна ділянка позивачам за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво будинку не надавалася. Дозвіл на будівництво будинку за вказаною адресою позивачам не видавався. Твердження позивачів про неможливість укладання договору купівлі - продажу в силу приписів ст.. 226 ЦК УРСР, не підтверджені відповідними доказами про технічний стан житлового будинку. 13 лютого 1997 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини житлового будинку, набула право власності на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 . Договір був укладений між нею та спадкоємцями ОСОБА_18 . Договір з іншими власниками не укладався. Позивачами не надано доказів укладення договору купівлі - продажу частки спірного житлового будинку з ОСОБА_19 та/або з її спадкоємцями, також не надано доказів передачі їм грошей за придбання будинку, не надані правові підстави для здійснення будівництва за вказаною адресою та не надані докази здійснення будівництва за власні кошти позивачами.

Ухвалою суду від 30.08.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.

Ухвалою суду від 23.12.2021, в задоволенні клопотання представниці позивачів про зупинення провадження, відмовлено, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_8 та відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25.01.2022, витребувано докази.

Ухвалою суду від 20.12.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 16.03.2023, замінено відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Протокольною ухвалою суду від 08.11.2023 у якості співвідповідача залучено ОСОБА_8 ..

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.100 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент спірних правовідносин) в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Згідно ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991р. №697-XII (чинного на момент придбання вищевказаного домогосподарства та проведення перебудови житлового будинку) праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

При цьому згідно ст.49 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991р. №697-XII володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Ст.ст.293, 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку.

Так, ст.315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" міститься роз`яснення про те, що суди при прийнятті заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, можуть розглядати їх в порядку окремого провадження, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право (п.п. 1 і 3).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу (правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Судом встановлено, що раніше житловий будинок з господарськими побутовими спорудами і будівлями АДРЕСА_1 належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 10 листопада 1966 року Миколаївським міськкомунпідприємством, зареєстрованого в ММБТІ 16.05.1985 за № 11234.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Сторони зазначають, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 є її діти ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.1985, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Тринько Л.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 4-662, вбачається, що ОСОБА_11 успадкував частку житлового будинку з господарськими побутовими спорудами та будівлями АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На частку житлового будинку свідоцтво про право власності ще не видано.

Рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 04.07.1988, встановлено факт, що ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_10 спадщину фактично прийняла шляхом подання заяви до нотаріальної контори у встановлений законом строк, але свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , не отримала.

Позивачі зазначають, що спадкоємці не бажали вкладати кошти у старий будинок. Після прийняття спадщини, спадкоємці наголосили позивачам на тому, що будуть продавати будинок, на що вони погодилися придбати вказаний будинок. Звернувшись до нотаріальної контори для оформлення купівлі нерухомості, їм було відмовлено, оскільки на підставі технічного паспорта, знос будівлі був такий, що в рамках законодавства України, який діяв на той час, не дозволяв виконувати договори купівлі - продажу. Вони домовилися з власниками будівлі, що вони, як майбутні покупці, замість старого будинку побудують новий і приведуть його до стану належного для продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.1988, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Комаровою Л.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3181, вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 успадкували 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , кожному по 1/6 частки.

Позивачі вказують, що ОСОБА_1 звернувся до нових спадкоємців з питанням щодо купівлі їх часток на будинок АДРЕСА_1 , на що останні погодилися та отримали кошти від ОСОБА_1 за продаж своїх часток будинок, що було гарантією майбутнього продажу будинку.

Як вбачається з виписки з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 93 від 19.09.1989, дозволено ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 будівництво нового житлового будинку замість старого літ. А. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Миколаївського обласного бюро від 23.06.1993 за вих. № 2030, ОСОБА_3 надано вказану довідку для пред`явлення до Миколаївської нотаріальної контори про те, що готовність недобудованого будинку АДРЕСА_1 складає 49 %. Крім того, на ділянці є: літня кухня літ. Б-І, вбиральня літ. В-І.

Рішенням Ленінської районної ради народних депутатів № 192 від 22.11.1996, вирішено оформити ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 самовільно побудовані: житловий будинок літ. Д розміром 6.65х10.88 м., сіни літ. д розміром 3.38х6.84 м., підвал літ. Дпд розміром 6.65х10.88 м., сарай літ Б розміром /4.43х3.65/+2.43х1.88/м, вбиральню літ. Г розміром 1.10х1.10 м. по АДРЕСА_1 . Затверджено акт прийомки в експлуатацію індивідуального житлового будинку літ. Д розміром 6.65х10.88 м. з підвалом літ. Дпд розміром 6.65х10.88 м., побудованого ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 по АДРЕСА_1 . Площа забудови - 118,0 кв.м., корисна площа - 134,4 кв.м., житлова площа - 43.5 кв.м.

На підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів № 192 від 22.11.1996, замість свідоцтва про право на спадщину від 18.10.1988 в. № 1-3181, ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 видано Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.12.1996, а саме по 1/6 частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи містяться Довіреності на продаж житлового будинку від ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , відповідно до якої останні уповноважують ОСОБА_11 продати свої частки будинку АДРЕСА_1 та отримувати необхідні довідки та інші документи.

Вказані довіреності посвідчені державними нотаріусами Першої та Другої миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі за № 3-2725, №2-3220, № 2-3194.

Сторони зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_11 помер, спадкоємцями першої черги є ОСОБА_14 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_14 та ОСОБА_3 належить по частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою миколаївською державною нотаріальною конторою 30.12.1996, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2328 та в ММБТІ 11.01.1997 за реєстровим № 11234.

З Договору дарування частини житлового будинку від 13.02.1997, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Курганською В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4-664, вбачається, що ОСОБА_14 , ОСОБА_3 подарували ОСОБА_2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 .

27 березня 2017 року ОСОБА_15 звернулася до Першої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

06 червня 2017 року за вих. № 1457/02-14 державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Міщенко Н.В. на адресу ОСОБА_15 направлено листа про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку звернення з відповідною заявою та не надання доказів фактичного прийняття спадщини зі спадкодавицею.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_15 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

19 вересня 2017 року ОСОБА_8 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К.Т. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_15 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З договору дарування 1/6 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок від 03.12.2021, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Авраменко С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-521, вбачається, що ОСОБА_20 від імені ОСОБА_7 передала безоплатно у власність ОСОБА_8 1/6 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 .

Отже, на даний час ОСОБА_8 та ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності по частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .

З свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рідними синами ОСОБА_3 та ОСОБА_21 .

У вересні 2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 67/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 .

Позивачі в позовній заяві не зазначили мету, для якої необхідно встановити факт будівництва нового домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не скористалися правом на збільшення позовних вимог, тощо.

Судом встановлено, що встановлення юридичного факту будівництва нового домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язане із спадкуванням та можливим подальшим вирішенням спору про право, встановлення факту, що мають юридичне значення не може вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб (спадкоємців).

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, ЦК України та ЦПК України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004вказано, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 1, 3 ЦК України, статтями 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодекс України, частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Обравши способом захисту, позивачі у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з приписами ч. 2ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст.627 та ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачі у позовній заяві зазначають, що вони, домовившись зі спадкоємцями ОСОБА_9 на будівництво нового домоволодіння замість старого, оскільки неможливо було оформити договір купівлі - продажу, так як будинок був у непридатному для продажу, стані. Після побудови спірного домоволодіння, вони передали гроші у якості оплати за вказане майно.

Статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції від 18.07.1963, зі змінами, внесеними в нього та ст. 657 ЦК України в редакції від 01.01.2004, зі змінами, передбачено, що договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Договір купівлі - продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (у редакції 1963 року).

Обов`язок письмової форми, наслідки недодержання письмової форми угоди, нотаріального посвідчення угоди передбачені ст. ст. 44 - 48 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції від 18 липня 1963 року, із змінами, внесеними до нього та узгоджуються з вимогами ст. ст. 203, 209, 215, 216 ЦК України в редакції від 1 січня 2004 року із змінами, внесеними до нього передбачено.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, договір купівлі - продажу частки житлового будинку по АДРЕСА_1 між позивачами та ОСОБА_10 та/або її спадкоємцями ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 не укладався. Доказів передачі грошей не надано.

Додані до позову довіреності ОСОБА_7 від 05.07.1988 року, ОСОБА_15 від 14.10.1988 року та ОСОБА_13 від 12.10.1988 року на продаж жилого дома свідчать про намір продажу, який не був реалізований, та не підтверджують доводів позивачів про сплату коштів та купівлю нерухомого майна.

За змістом абз.4 та 5 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України у «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року №7 інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Доказів того, що будинок будувався не за кошти власників, а за кошти позивачів, позивачами не надано, так само як доказів на підтвердження будівництва зі згоди власників.

Крім того, позивачі не звертаються до суду з вимогою щодо визнання за ними права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , чи будь-якою іншою вимогою, що стосується купівлі спірного домоволодіння.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено «14» грудня 2023.

Суддя Н.О. Рум`янцева