ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/937/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/852/20 Категорія: 304000000 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, -

в с т а н о в и в :

07.07.2020 до Звенигородського районного суду надійшла позовна заява в якій позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому, ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 59966,00 грн. на його картковий рахунок НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.06.2020 року ним було виявлено, що він помилково перераховував на банківський рахунок громадянки ОСОБА_2 (Далі - Відповідач) грошові кошти через AT КБ «Приватбанк» (Далі - Банк): 28.10.2017 - 3388,00 грн, 18.11.2017 - 3389,00 грн, 12.12.2017 - 2789,00 грн, 29.01.2018 - 6000,00, 27.02.2018 - 6000,00, 23.03.2018 - 6000,00 грн, 30.04.2018 - 6000,00 грн, 29.05.2018 - 2400,00 грн, 25.06.2018 - 2400,00 грн, 13.07.2018 - 2400,00 грн, 16.08.2018 - 2400,00 грн, 17.09.2018 - 2400,00 грн, 17.10.2018 - 2400,00 грн, 20.11.2018 - 2400,00 грн, 18.12.2018 - 2400,00 грн, 18.01.2019 - 2400,00 грн, 19.02.2019 - 2400,00 грн, 13.03.2019 - 2400,00 грн.

Вищезазначені операції підтверджуються відповідними квитанціями з Банку. У його випадку нажаль стався «помилковий переказ».

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року позов залишено без задоволення. Суд вказав, що правовідносини між сторонами мали договірний характер, а тому дійшов висновку, що майнові права ОСОБА_1 не було порушено відповідачкою.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

Доводи скарги зводяться до того, що скаржник повністю не погоджується з прийнятим рішенням, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а підставою неправильності рішення місцевого суду, зазначає, те, що ним заявляся недовіра судді Сакун Д. І. , оскільки вона вже приймала ухвалу про залишення позову без розгляду, яка була скасована Черкаським апеляційним судом.

Скаржник вважає, що постановою Черкаського апеляційного суду від 01.03.2023 були визнані підстави для відводу судді Сакун Д. І.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказує, що позивачем не наведено жодних мотивів та підстав, які б вказували на незаконність рішення суду першої інстанції. Зазначає, що відносини між ОСОБА_1 та нею мали договірний характер, що і було досліджено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без виклику учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України та обіймає посаду заступника командира роти по роботі з особовим складом 5-ої стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону, що підтверджується довідкою військової частини (а.с. 87 зворот).

Відповідач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_4 з 19.09.2008 року, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб (а.с. 48).

В період шлюбу, а саме 17.06.2014 року, ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується договором купівлі продажу квартири від 17.06.2014 року (а.с. 146-150) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2014 року (а.с. 49).

Вказана квартира була зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 , однак відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_2 .

За договором оренди від 01.10.2017 року та додатковою угодою від 14.11.2017 року наймодавець ОСОБА_4 передав наймачу - військовій частині НОМЕР_4 в тимчасове користування квартиру АДРЕСА_1 для проживання військовослужбовця ОСОБА_1 з сім`єю на період з 01 жовтня 2017 року до 31 грудня 2017 року з оплатою 4500 грн. за місяць (а.с. 156-160, 162).

Згідно п. 4.5 умов договору військовослужбовець, який користується житлом, самостійно оплачує комунальні послуги, отримані ним та членами сім`ї.

За договором оренди від 16.05.2018 року наймодавець ФОП ОСОБА_5 передав наймачу військовій частині НОМЕР_3 в тимчасове користування квартиру АДРЕСА_1 для проживання військовослужбовця ОСОБА_1 з сім`єю на період з 01 січня 2018 до 31 грудня 2018 року з оплатою 4500 грн. за місяць (а.с. 134-139).

Згідно п. 3.2 умов договору в суму оплати не входять плата за користування комунальними послугами, обслуговування будинку, телекомунікаційні послуги, послуги зв`язку, Інтернет та інші платежі, що сплачуються особисто військовослужбовцем та членами його сім`ї.

Аналогічні договори оренди квартири АДРЕСА_1 були укладені між Наймодавцем ФОП ОСОБА_4 та Наймачем військовою частиною НОМЕР_3 для проживання військовослужбовця ОСОБА_1 з сім`єю на періоди з 01 січня 2019 до 31 грудня 2019 року (а.с. 128-133) та з 01.01.2020 року до 30.06.2020 року (а.с. 121-126).

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що помилково перерахував на банківський рахунок відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти, а саме: 28.10.2017 року - 3388 грн., 18.11.2017 року - 3389 грн., 12.12.2017 року - 2789 грн., 29.01.2018 року - 6000 грн., 27.02.2018 року - 6000 грн., 23.03.2018 року - 6000 грн., 30.04.2018 року - 6000 грн., 29.05.2018 року - 2400 грн., 25.06.2018 року - 2400 грн., 13.07.2018 року - 2400 грн., 16.08.2018 року - 2400 грн., 17.09.2018 року - 2400 грн., 17.10.2018 року - 2400 грн., 17.10.2018 року - 2400 грн., 20.11.2018 року - 2400 грн., 18.12.2018 року - 2400 грн., 18.01.2019 року - 2400 грн., 19.02.2019 року - 2400 грн., 13.03.2019 року - 2400 грн., та на підтвердження вказаних операцій надав суду квитанції АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8-25). Вважає, що ці кошти отримані відповідачкою без достатньої правової підстави та підлягають поверненню.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи.

Посилання скаржника про те, що рішення є незаконним, оскільки його приймала суддя Сакун Д.І., якій він заявив відвід є необґрунтованим, адже постановою Черкаського апеляційного суду від 01 березня 2023 року була скасована ухвала Звенигородського районного суду про залишення позову без розгляду і справу направлено для продовження розгляду по суті, і жодним чином не вказується про наявність підстав для відводу судді Сакун Д. І. від розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатніх правових підстав.

Щодо суті прийнятого рішення за заявленими ОСОБА_1 вимогами, апеляційний суд зазначає наступне.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

У своїй позовній заяві та апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 наголошує, що дані кошти були перераховані ним помилково, без будь-якої правової підстави для цього.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала факту надходження коштів на її картковий рахунок. Однак, нею зазначено, що вказані кошти було отримані як доплата за оренду квартири, в якій проживав ОСОБА_1 , відповідно до Договору оренди квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є співвласником цієї квартири та договір оренди був укладений за її згодою, що узгоджується з положенням ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Згідно з умовами договору ОСОБА_1 повинен самостійно оплачувати певні витрати. Відповідачка вказує на те, що між нею та позивачем існували договірні відносини, які витікали з договору оренди житла, однак не були оформлені письмово. Згідно цього усного договору позивач мав доплачувати самостійно різницю між сумою коштів, яку перераховувала ОСОБА_4 (чоловіку відповідачки) військова частина - 4500,00 грн., та сумою, яка була обумовлена між сторонами договору усно - 6000,00 грн., а також сума для оплати податкових платежів 800-900,00 грн. на місяць.

Тобто такий перерахунок має правову підставу.

Колегія суддів, виходячи із засад справедливості, розумності, добросовісності, а також ставлячи метою встановлення дійсного характеру правовідносин між сторонами та істинну суть спору між учасниками справи, доходить висновку про наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18.

Колегія суддів вважає, що у даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки, як вірно зазначено в мотивувальній частині судового рішення суду першої інстанції відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

У даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки для здійснення перерахунку коштів через послугу Приват24 був введений номер карти отримувача, після чого здійснено ідентифікація особи, якій здійснюється перерахунок коштів, а тільки потім платник підтверджує необхідність здійснення трансакції, та вказані перерахунки мали систематичний характер.

Позивач протягом розгляду справи наполягав на помилковості переказу коштів. Апеляційний суд зауважує, що помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

П. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Якщо помилку виявили і кошти ще не списали з рахунку платника, для цього потрібно подати до банку платника документ про відкликання платіжного доручення. Платник має право це зробити у будь-який час до списання платежу з його рахунку (п. 23.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Документ про відкликання платник складає у довільній формі на папері або в електронному вигляді.

Якщо кошти вже списали, але ще не зарахували на рахунок отримувача, то для цього платник подає своєму банку документ про відкликання коштів.

Банк платника того самого дня дає банку отримувача вказівку повернути кошти, і банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, що в ній зазначили.

Потім банк отримувача повідомляє свого клієнта, що кошти відкликав платник (п. 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).

Виявивши помилку, платник негайно надсилає неналежному отримувачеві вимогу повернути суму переказу. У вимозі зазначає дату перерахування коштів, точну суму помилкового переказу, повні й точні банківські реквізити платника для повернення коштів, а також строк для виконання вимоги та відповідальність за його порушення.

Під час розгляду справи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не надано доказів та не доведено, що у період часу з 28.10.2017 року до 13.03.2019, тобто за два роки, ОСОБА_1 звертався до Банку, який здійснив переказ коштів чи до відповідача ОСОБА_2 , яка отримувала вказані кошти.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Інших доводів щодо помилковості висновків суду першої інстанції в цій справі подана відповідачем апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді