Справа № 346/2082/23
Провадження № 2/346/993/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку будинковолодіння, -

У С Т А Н О В И В:

25 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25.06.2009р. будинковолодіння по АДРЕСА_1 , як спільне майно подружжя було поділено між ним та відповідачкою в рівних частинах. За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частку даного нерухомого майна. Маючи намір подарувати свою частку будинку сину, ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори для укладення відповідного договору. Однак, переглянувши надані ним документи, нотаріус йому повідомив, що зі змісту рішення суду не є зрозумілим, чи було визнано право власності на частку в будинку за ним та рекомендував звернутися до суду за роз`ясненням. З аналогічних мотивів ОСОБА_1 отримав відмову в реєстрації його прав на будинок в ЦНАПі смт. Печеніжин, а відтак рішення суду щодо реєстрації його частки залишилось не виконаним. В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про роз`яснення йому рішення. Ухвалою суду від 16.08.2023р. його заяву було задоволено та роз`яснено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25.06.2009р. ОСОБА_1 1/2 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 у власність не виділялась. За вищевикладених обставин та посилаючись на неможливість вільно розпоряджатися своєю нерухомістю на власний розсуд, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частку будинковолодіння розташованого в АДРЕСА_1 .

В підготовче засідання позивач та його представник не з`явилися, письмовими клопотаннями просили проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити.

Відповідачка в підготовче засідання також не з`явилася, 05.05.2023р. подала до суду письмову заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі. З позовними вимогами погоджується в повному обсязі та не заперечує проти їхнього задоволення.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи та давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до наступного висновку.

Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі знайшли своє підтвердження в повному обсязі.

З матеріалів справи судом було встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25.06.2009 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, придбаного в шлюбі та визнання права власності було задоволено частково. Проведено поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та виділено ОСОБА_2 і визнано за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , а в решті позову відмовлено.

Відповідно до даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі вищевказаного рішення суду за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частину будинковолодіння в АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ «А» загальною площею 79,1 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., вбиральні літ «Б», колодязю №1 та огорожі №2-3.

При цьому, як слідує з рішення державного реєстратора від 06.07.2022р. № 64092307, в державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на його частку в тому ж майні було відмовлено з тієї підстави, що у рішенні суду від 25.06.2009р. Коломийським міськрайонним судом частку позивача з спільної сумісної власності не виділено.

Як вбачається з ухвали від 16.08.2022р. ОСОБА_1 звертався до Коломийського міськрайонного суду з заявою про роз`яснення йому рішення суду, ухваленого 25 червня 2009р. по справі №2-1277/2009. Вказаною ухвалою його заяву було задоволено та роз`яснено, що рішенням суду 1/2 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 не виділялась.

Таким чином, судом було встановлено неможливість позивача за наявними в нього документами зареєструвати свої майнові права на частку в нерухомому майні, що змусило його звернутися до суду з позовом про визнання права власності, так як його право не визнається органами державної влади.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Розглядаючи справу №2-1277/2009р. Коломийський міськрайонний суд встановив та в своєму рішенні вказав, що перебуваючи в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки вказаний будинок побудований у шлюбі, то відповідно він є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, суд прийшов до переконання, що дане майно підлягає розподілу по 1/2 частині кожному із сторін та визнання за ОСОБА_2 права власності.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (Постанова ВС від 18.05.2020 № 522/13192/15-цс).

Таким чином, врахувавши, що рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, було встановлено належність будинку АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності сторін, як подружжя, проведено між ними його поділ в рівних часниках, визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 його частку, однак не визнано право власності на іншу 1/2 частку за ОСОБА_1 , що в наслідку не дало змоги позивачу здійснити державну реєстрацію прав на нерухомість, суд прийшов до висновку, що права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку вищевказаного будинковолодіння.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 червня 2023 року

Суддя Третьякова І. В.