Провадження № 2/752/878/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 листопада 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що 06.08.1993 року його мати - ОСОБА_7 склала заповіт, за яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 26.03.1993 року, йому - своєму синові.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Вказав, що звернувшись до нотаріальної контори для прийняття спадщини, він дізнався про укладення 29.01.2002 року договору дарування спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 , між останньою в особі ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності від 17.01.2002 року, та ОСОБА_4 .

В подальшому, ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу зі ОСОБА_3 , який було посвідчено ПН КМНО ОСОБА_8 .

Зазначив, що 01.10.2020 року, отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, йому стало відомо, що за договором дарування квартири АДРЕСА_2 , виданим 07.06.2019 року ПН КМНО Деделюк С.Ю. , власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .

Однак, вказав, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2020 року у справі № 752/12663/17 визнано недійсним договір дарування квартири від 29.01.2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений ПН КМНО Рильською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 194, а також визнано недійсною довіреність від 17.01.2002 року на ім`я ОСОБА_5 , яка нотаріально посвідчена ПН КМНО Солодко Л.В., зареєстрована в реєстрі за № 194.

Оскільки договір дарування квартири від 29.01.2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений ПН КМНО Рильською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 194, визнаний недійсним, то ОСОБА_4 не мала права продавати ОСОБА_3 спірну квартиру, який, в свою чергу, не мав права її дарувати ОСОБА_6 .

Тому, він як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними. Окрім того, ОСОБА_6 отримала квартиру за договором дарування від ОСОБА_3 , який не мав права на укладення правочину, і з врахуванням того, що належне йому на праві власності майно вибуло поза його волею та волею спадкодавця, тому спірна квартири підлягає безумовному витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на його користь відповідно до ст. 388 ЦПК України.

Ухвалою від 03.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 27-28).

Ухвалою від 26.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи (а.с. 56).

Ухвалою від 10.04.2023 року витребувано з Другої київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. Саксаганського, 45, м. Київ, 01033) копію спадкової справи 54227898, номер у нотаріуса: 179/2013, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 151-152).

Ухвалою від 10.04.2023 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення у цивільній справі № 752/12663/17 (а.с. 153-154).

Ухвалою від 22.05.2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання (а.с. 179).

17.08.2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_6 , поданий представником - адвокатом Климов О.Ю., в якому остання проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність порушених прав позивача, оскільки позивач не є особою, яка прийняла спадщину, і не набув права на спірну квартиру. Крім того, просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 72-110).

08.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав про те, що прийняв спадщину в установленому законом порядку, саме за його заявою була відкрита спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_7 , тому в силу ст. 1299 ЦК України як спадкоємець, який прийняв спадщину має право в порядку ст. 388 ЦК України витребувати спадкове майно, яке вибуло з володіння спадкодавця поза його волею.Також вказав, що строки позовної давності ним не пропущено, оскільки про особу відповідача, в якої підлягає витребуванню майно, він дізнався лише 01.10.2022 року. Просив позов задовольнити (а.с. 119-121).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Зайцев І.Ю. позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Климов О.Ю. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) надала пояснення щодо позову, в яких при його вирішенні покладалась на розсуд суду, просила проводити розгляд справи за відсутності представника (а.с. 39-42).

Інші учасники справи, які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв по суті спору та з процесуальних питань не надали.

Заслухавши представників учасників справи, які з`явились та не заперечувати проти розгляду за відсутності інших осіб, які не з`явились за викликом суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 28.9.2005 року (повторно) ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько: ОСОБА_11 , мати - ОСОБА_7 (а.с. 19).

За заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої Київської нотаріальної контори Костенко Л.Ю. 06.08.1993 року, ОСОБА_7 заповіла належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 своєму синові - ОСОБА_1 (а.с. 20).

29.01.2002 року ОСОБА_7 в особі ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 17.01.2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., уклала договір дарування з ОСОБА_4 , згідно з яким подарувала квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 26.03.1993 року,- ОСОБА_4 (а.с. 13-14).

22.02.2002 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на вказану квартиру в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 3683 (а.с. 13 звор.).

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21).

Після смерті ОСОБА_7 позивач 05.03.2013 року звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якого було заведено спадкову справу № 179/2013 (а.с. 159-174).

Постановою державного нотаріуса Костенко Л.Ю. від 11.03.2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітому зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 174).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2013 року у справі № 752/6363/13-ц позов ОСОБА_4 про усунення перешкод в реалізації права власності та виселення задоволено. Усунено перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 85-87).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.01.2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25.07.2013 року залишено без змін (а.с. 88-90).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено (а.с. 91-94).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24.11.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2015 року залишено без змін (а.с. 95-98).

15.11.2016 року між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 102-103).

07.06.2019 року ПН КМНО Деделюк С.Ю. за реєстровим № 2648 посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 104-106).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2020 року у справі № 752/12663/17 визнано недійсним договір дарування квартири від 29.01.2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений ПН КМНО Рильською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 194, а також визнано недійсною довіреність від 17.01.2002 року на ім`я ОСОБА_5 , яка нотаріально посвідчена ПН КМНО Солодко Л.В., зареєстрована в реєстрі за № 194 (а.с. 11-17).

Постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2023 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2020 року скасоване та постановлено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири (а.с. 190-197).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , після зміни імені - ОСОБА_13 (а.с. 82, 107-110).

Також, як вбачається з довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна КВ-2013 № 16611 від 18.06.2013 року, наявної в матеріалах спадкової справи № 179/2013, наданої замовнику довідки: Друга київська державна нотаріальна контора, на запит останньої № 2192/02-14 від 21.05.2013 року щодо наявності нерухомого майна, зареєстрованого за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_7 , 1924 року народження, яка проживала та була зареєстрована на момент смерті: АДРЕСА_3 , згідно з даними Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за іншою особою (а.с. 172).

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46цього Кодексу) (ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Звертаючись із цим позовом до суду та надаючи відповідь на відзив, позивач стверджував, що прийняв спадщину в установленому законом порядку, саме за його заявою була відкрита спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_7 , тому в силу ст. 1299 ЦК України як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право в порядку ст. 388 ЦК України витребувати спадкове майно, яке вибуло з володіння спадкодавця поза його волею.

Разом тим, встановлено, що ст. 1299 ЦК України виключено на підставі Закону № 402-VII від 04.07.2013 року.

До моменту виключення вказана стаття передбачала, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що реєстрація права власності на спірну квартиру за позивачем не проводилась. Більше того, встановлено, що спадкодавць ОСОБА_7 не була власником квартири АДРЕСА_1 на момент смерті.

Отже, вказана квартира не входила до спадкової маси.

Як встановлено, власником квартири АДРЕСА_1 з 2002 року й на момент смерті ОСОБА_7 була третя особа у справі - ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного 29.01.2002 року між ОСОБА_7 в особі ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 17.01.2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., та ОСОБА_4 , згідно з яким квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 26.03.1993 року, була подарована ОСОБА_4 .

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім іншого, звертаючись до суду, позивач вказав на те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2020 року у справі № 752/12663/17 визнано недійсним договір дарування квартири від 29.01.2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений ПН КМНО Рильською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 194, а також визнано недійсною довіреність від 17.01.2002 року на ім`я ОСОБА_5 , яка нотаріально посвідчена ПН КМНО Солодко Л.В., зареєстрована в реєстрі за № 194, тому, оскільки договір дарування квартири від 29.01.2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений ПН КМНО Рильською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 194, визнаний недійсним, то ОСОБА_4 не мала права продавати ОСОБА_3 спірну квартиру, який, в свою чергу, не мав права її дарувати ОСОБА_15 .

Тому, він як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки належне йому на праві власності майно вибуло поза його волею та волею спадкодавця, тому спірна квартири підлягає безумовному витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Однак, суд не вбачає підстав для прийняття вказаних тверджень до уваги, адже, в ході судового розгляду справи останні не знайшли своє підтвердження. Як встановлено в ході розгляду справи, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2020 року у справі № 752/12663/17, на яке посилався позивач, постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2023 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 26 зазначено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010, провадження № 14-308цс18, зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що створює, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Разом з тим, з урахуванням встановленого в ході розгляду справи, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права, та не доведено наявності самого права, в даному випадку, права власності на спірну квартиру, яке порушене.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог,суд не вирішує питання щодо пропуску позивачем строків позовної давності.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12-13, 76-82, 141, 169, 259, 263 - 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко