ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/6399/20 Номер провадження 22-ц/814/1784/23Головуючий у 1-й інстанції Янцовська Т.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник відповідача - адвокат Євглевський В.О.

представник особи, яка не брала участь у справі адвокат Липчанська С.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Благої Світлани Володимирівни

на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2020 року, ухвалене суддею Янцовською Т.М., повний текст рішення складено 03 грудня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування грошових коштів від 09.06.2000 року, укладений між позивачем та відповідачем; перевести з відповідача на позивача права покупця за договором купівлі-продажу квартири від 09.06.2000 року, згідно якого була придбана квартира АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що у червні 2000 року до позивача звернувся відповідач ОСОБА_3 з проханням надати йому грошові кошти в сумі 27 219 гривень для придбання квартири за вищезазначеною адресою. При цьому, відповідач зробив пропозицію, що у разі надання грошових коштів безоплатно, він після придбання ще однієї квартири для проживання, зобов`язується передати йому спірну квартиру у власність. На цю пропозицію позивач погодився, у зв`язку з чим між сторонами укладено договір дарування грошових коштів від 09.06.2000 року в сумі 27 219 гривень. У грудні 2017 року він дізнався, що відповідач ОСОБА_3 у 2010 році придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , тобто настала подія, з якою сторони пов`язували момент передачі позивачу у власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач звернувся до відповідача з вимогою про передачу йому у власність спірної квартири. Останній не заперечував та надав відповідну розписку, згідно якої зобов`язався передати у власність зазначену квартиру. Однак, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо передачі квартири. Позивач вважає, що договір дарування від 09.06.2000 року не є договором дарування тому, що було встановлено обов`язок для обдарованого передати при настанні оговореної події майно у власність. При таких обставинах правочин є недійсним з підстав ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а об`єкт нерухомого майна повинен бути переданий в його власність на підставі вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави недійсності правочинів, укладених до набрання чинності ЦК України 2004 року, зазначені у ст. ст. 48-58 ЦК УРСР 1963 року, але жодних підстав для визнання вказаного правочину недійсними судом не було встановлено. При зверненні до суду з позовом позивач належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування від 09.06.2000 року було укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, а також того, що іншою стороною правочину було навмисно введено його в оману щодо таких обставин, позивачем не надано і матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що відповідач отримав грошові кошти у дар за умовою, що останній у майбутньому зобов`язується передати йому спірну квартиру у власність, необґрунтовані, оскільки таких умов спірний договір від 05.01.2018 року не містить. Разом з тим, за своєю природою договір дарування передбачає передачу однією стороною другій стороні майна у власність безоплатно та вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, але квартира за адресою: АДРЕСА_3 , не була предметом договору дарування, укладеному між сторонами 09.06.2000 року. Крім того, будь-яких доказів, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, матеріали справи не містять, не зазначено які саме права, свободи та інтереси позивача порушені такою бездіяльністю відповідача та у зв`язку з чим інтереси позивача можуть бути поновлені понад 20 років після передачі (даруванні) коштів відповідачу. За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , особи, яка не брала участь у справі, адвокат Блага С.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме, вилучити з мотивувальної частини рішення суду висновок про дійсність договору дарування грошових коштів від 08.06.2000 року та встановленння факту часткового виконання цього договору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду у позові ОСОБА_2 відмовлено, але у мотивувальній частині суд встановлює факт, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого позивач як дарувальник безоплатно передає у власність відповідача, обдарованому, грошові кошти у розмірі 27 219 грн. Вказує, що квартира АДРЕСА_1 , придбана чоловіком ОСОБА_1 за спільні кошти під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а з липня 2018 року Червонозаводським районним судом м. Харкова розглядається справа про поділ майна подружжя ОСОБА_4 , в якій до спільного майна правомірно віднесено спірну квартиру та інше майно. Оскільки до неї подано позов ОСОБА_3 про захист права власності шляхом визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 і на оскаржене рішення суду ОСОБА_3 посилається як на доказ укладення договору дарування грошових коштів. Вказує, що посилання на рішення суду у справі №646/6399/20 як на джерело преюдиційного факту суттєво порушує її права, оскільки цим рішенням разом з договором дарування грошей незрозумілого походження відповідач ОСОБА_3 у справі про поділ майна подружжя намагається вилучити із спільного майна спірну квартиру. При цьому, надання рішенням суду факту дарування грошей преюдиційного характеру позбавляє її у подальшому можливості оскаржувати дійсність цього договору. Вказує, що позивач у справі ОСОБА_2 добре знає їх родину, йому відомо, що квартира куплена у шлюбі з нею, а також про те, що йде судовий процес про поділ майна подружжя. Достоменно знаючи про наявність спору, ані позивач, ані відповідач не залучили її в якості співвідповідача. Вказує, що законність остаточних висновків суду стосовно прав позивача на спірну квартиру вона не заперечує. Однак, суд помилково визнав укладеним договір дарування грошових коштів, з якого вбачається, що створений він саме з метою вилучити спірну квартиру зі складу спільного майна подружжя. Виходячи зі змісту позовних вимог та відсутності заперечень на них, по суті спору щодо визнання договору чинним між сторонами не існувало, зміст інших документів (розписка ОСОБА_3 від 05.08.2018 року) має непереконливий, надуманий характер, що підтверджує факт формального звернення до суду з метою отриманння відповідачем рішення, про, начебто, існуючі правовідносини між сторонами. Оригінали локументів для огляду суду не надавалися, а існування спірних відносин встановлено судом виключно за сумнівними документами, що створені лише з метою виключення зі складу спільного майна подружжя спірної квартири. Вказує, що рішення суду першої інстанції базується на припущеннях. Посилається на те, що оригінал договору дарування грошових коштів судом не оглядався, іншого документу, що був би укладений в нотаріальній формі та підтверджував виконання цього договору, суду не надано, розписка про зобов`язання передати квартиру в оригіналі не оглядалася, будь-яка інформація стосовно передачі грошей від відповідача суду не поступала, тому факт існування договору дарування грошей та його дійсність встановлені без будь-яких доказів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.05.2021 року у даній справі відкрио апеляційне провадження (а.с. 83).

УхвалоюХарківського апеляційного суду від 27.05.2021 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 07.07.2021 року об 11-45 год. (а.с. 86).

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Харківського апеляційного суду 31.05.2021 року, позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечує.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Харківського апеляційного суду 02.06.2021 року, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Євглевський В.О. посилається на те, що ОСОБА_1 , стверджуючи про недоведеність обставин у справі, не надає будь-яких доказів, передбачених ЦПК України, тому, що не існують обставини, які суд першої інстанції, вивчивши та оцінивши надані докази, вважав встановленими. Крім того, не оскарження ОСОБА_1 висновків суду, які були викладені в резолютивній частині судового рішення, свідчить про те, що вона погоджується з нею, а саме з фактом того, що договір дарування не є недійсним.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно наданої ксерокопії договору дарування 09.06.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого позивач, як дарувальник, безоплатно передає у власність відповідачу, обдарованому, грошові кошти у розмірі 27 219 гривень (а.с. 5).

Згідно договору купівлі-продажу від 09.06.2000 року продавець ОСОБА_5 продав, а покупець ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 09.06.2020 року, зареєстровано в реєстрі № 3791 (а.с. 6-7).

Як вбачається з розписки від 05.01.2018 року, відповідач ОСОБА_3 зобов`язується передати квартиру у власність у відповідності з наявними домовленостями до кінця травня 2018 року (а.с. 80).

Надана позивачем розписка відповідача ОСОБА_3 від 05.01.2018 року не містить істотних умов договору, у вищезазначеному договорі не зазначено ані предмет договору, ані його сторін.

При вирішенні спору, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 р. цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 р. договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 243 ЦК УРСР 1963 р. за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За ст. 244 ЦК УРСР 1963 р. договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До валютних цінностей відносяться: валюта України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України; іноземна валюта; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; банківські метали (п. 1 ст. 1 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93 (чинного на момент виникнення спірних відносин).

У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Стаття 48 ЦК УРСР 1963 р. передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, право апеляційного оскарження судового рішення мають також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цих осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, згідно наданої ксерокопії договору 09.06.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого позивач, як дарувальник, безоплатно передає у власність відповідачу, обдарованому, грошові кошти у розмірі 27 219 гривень, що станом на день його укладенння за курсом НБУ становило 5 004,87 доларів США (а.с. 5).

Згідно договору купівлі-продажу від 09.06.2000 року продавець ОСОБА_5 продав, а покупець ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 09.06.2020 року, зареєстровано в реєстрі № 3791 (а.с. 6-7).

Як вбачається з розписки від 05.01.2018 року, відповідач ОСОБА_3 зобов`язується передати квартиру у власність у відповідності з наявними домовленостями до кінця травня 2018 року (а.с. 80).

Надана позивачем розписка відповідача ОСОБА_3 від 05.01.2018 року не містить істотних умов договору, у вищезазначеному договорі не зазначено ані предмет договору, ані його сторін.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору дарування грошових коштів у розмірі 27 219 грн. від 09.06.2000 року, укладеного між позивачем та відповідачем; переведення з відповідача на позивача права покупця за договором купівлі-продажу квартири від 09.06.2000 року, згідно якого була придбана квартира АДРЕСА_1 ; визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що договір дарування грошових коштів укладено 09.06.2000 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2004 року, а розписка про зобов`язання передати квартиру складена 05.01.2018 року, тобто під час дії ЦК України 2004 року.

Пред`являючи вимогу про визнання недійсним договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року, укладеного між позивачем та відповідачем, позивач посилається на вимоги ч. 2 ст. 717 ЦК України, яка передбачає, що договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, а також посилається на вимоги ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що договір дарування грошових коштів від 09.06.2000 року укладено до набрання чинності ЦК України 2004 року, тому спірні правовідносини регулюються саме нормами ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР 1963 р. договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує на недійсність договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року, укладеного між ним та відповідачем, з посиланням на обов`язок відповідача повернути йому все, що одержано по договору дарування від 09.06.2000 року, але у зв`язку з тим, що за його кошти було фактично придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , тому вважає, що зазначений об`єкт нерухомого майна повинен бути переданий у його власність на підставі вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Є неправильним в діях сторони позивача поширення на правовідносини договору дарування, укладеного 09.06.2000 року, норм ЦК України у редакції 2004 року.

Зі змісту позову не вбачається можливим встановити, на які підстави посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо договору дарування від 09.06.2000 року, щоб правильно застосувати саме норми ЦК УРСР 1963 року, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що жодних підстав недійсності правочинів, передбачених ст.ст. 48-58 ЦК УРСР 1963 року, судом не було встановлено.

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду першої інстанції відносно розписки від 05.01.2018 року, оскільки ця розписка не містить істотних умов договору, як це передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, у ній не вказані сторони договору, відсутній конкретний предмет договору із зазначенням ідентифікаційних ознак. Також звертає на себе увагу дата складання цієї розписки через 18 років після укладення договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року.

Аналізуючи зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що вона не містить висновків суду про дійсність договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року та про встановлення факту часткового виконання цього договору.

Зазначення судом у мотивувальній частині рішення норми ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якапередбачає, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі; недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу; якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною; в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається, не є висновком суду про дійсність договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року та про встановлення факту часткового виконання цього договору, оскільки на підставі цієї норми матеріального права спір не вирішувався, суд її не застосовував, у позові було відмовлено.

Інші обставини, зазначені судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення, на підставі поданих позивачем документів у справі.

Отже, у мотивувальній частині рішення суду відсутній висновок суду про дійсність договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року та про встановлення факту часткового виконання цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наданої ксерокопії договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року у розмірі 27 219 грн., він укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, як це передбачалося ст. 244 ЦК України 1963 року.

З огляду на викладене та керуючись ч. 3 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З підстав вищевказаного, колегія суддів до висновку про відсутність підстав вважати, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , а тому у порядку ч. 3 ст. 362 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

По справі вбачається, що клопотання ОСОБА_1 про повернення сплаченої суми судового збору, відсутнє.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 362 ч.3, 381 ч.2 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Благої Світлани Володимирівни на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2020 року закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 21 червня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов