Справа № 932/6344/22
Провадження № 2/932/2128/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

за участю секретаря - Киричок Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом про стягнення аліментів на малолітніх дітей. В позовній заяві вона посилалася на те, що з 2005 року вона перебувала із відповідачем у цивільному шлюбі. Проживали вони у відповідача квартирі АДРЕСА_1 . Від сумісного життя із відповідачем ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Проте, надалі наше спільне життя з ОСОБА_2 не склалась і вона, приблизно у 2012 році, з сином пішла жити до її мами ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_2 , де вона була зареєстрована і мала частку в правовласності на дану квартиру. 06.12.2012 року вона з сином були зареєстровані по іншому адресу у кв. АДРЕСА_3 , яка належить її мамі. Згодом вони з ОСОБА_2 помирилися і знову стали проживати з ним і сином в кв. АДРЕСА_1 . Від сумісного життя з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився другий син ОСОБА_5 . Проте, під час реєстрації сина ОСОБА_6 , так як він народився у незареєстрованому шлюбі, його було зареєстровано з її слів під її фамілією ОСОБА_7 , а також при реєстрації сина вона вказала фамілію батька як ОСОБА_8 . Після того, приблизно у 2017 році, вони з відповідачем ОСОБА_2 вдруге розлучилися і вона з дітьми вдруге пішла жити до своєї матері в кв. АДРЕСА_4 , а син ОСОБА_9 жив із нею в кв. АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 поїхав жити в м. Київ. Їх спільні з відповідачем діти ОСОБА_3 та ОСОБА_9 знаходяться повністю на її утримані. Вона прикладає усі зусилля для забезпечення достатнього життєвого рівня своїх малолітніх дітей, але вона не в змозі повністю забезпечити та задовольнити їх потреби на повноцінне харчування, купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків в разі хвороби та на інше життєво необхідні потреби. Відповідач не вказує їй матеріальну допомогу на утримання малолітніх синів, не вказує їй іншу допомогу для забезпечення їх достатнього життєвого рівня. Він не приймає участі у вихованні дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не проявляє ніякого піклування про них, тобто ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати дітей. Вона заробляє на життя випадковими заробітками, інших джерел доходу вона не має і знаходиться у дуже скрутному матеріальному становищі. Вона не знає, де працює відповідач і чи має він постійну роботу, і стабільний заробіток. Однак, на утримані він не має інших дітей чи батьків, аліменти нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам не має. Відповідач є молодою, фізичною здоровою людиною, працездатного віку і спроможний утримувати своїх дітей. Тому просила суд стягнути с нього аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей ОСОБА_10 і ОСОБА_6 в твердій грошовій сумі по 2744 грн. на кожного сина щомісяця, а всього аліменти на двох дітей в сумі 5488 гривень щомісяця.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив, де він зазначив наступне, що позовні вимоги визнає частково у розмірі аліментів 1372 грн. щомісяця, оскільки він офіційно не працює, одружений, інших дітей не має, приватний виконавець Макаренко А.С. здійснює з нього примусове стягнення за виконавчим написом нотаріуса №79866 від 21 червня 2021 року, крім того, у графі «батько» в свідоцтві про народження ОСОБА_6 , зазначена інша особа ОСОБА_8 . Доводи позивача у позовній заяві про те, що вона повністю матеріально утримує їх дитину, а він взагалі не приймає участь в утриманні дитини, не відповідають дійсності, оскільки за останній час він купив сину телефон, літню/зимову одежу, оплатив за тренування, витрати на змагання, відпочинок на морі та здійснював інші витрати дитину.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на їхньому задоволенні наполягала, пояснила, що, дійсно, в свідоцтві про народження сина ОСОБА_6 , зазначена інша особа ОСОБА_8 . Зараз вона звернулася до суду з позовом про встановлення батьківства щодо сина ОСОБА_6 . Відповідач ані телефону, ані одягу синові ОСОБА_10 не купував, грошових коштів не дає.

Відповідач у судове засідання не з`явився, проте подавав раніше клопотання до суду, в якому просив розгляд справи проводити без його участі.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позові вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1153 складений Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), батьком дитини зазначений відповідач ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 .

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 судом встановлено, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 6 складений Кіровським відділом ДРЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції , батьком зазначена інша особа, не відповідач ОСОБА_8 , мати ОСОБА_1 .

Сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідач заперечує проти батьківства щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 126 Сімейного кодексу України, у разі народження дитини жінкою, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі з чоловіком, який є батьком дитини, а останній виявив бажання визнати своє батьківство відносно цієї дитини, надається право подати до органів державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про визнання батьківства.

Згідно з ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Оскільки в даному випадку запис про батька дитини проведений за вказівкою матері в порядку ст. 135 СК України позивачки ОСОБА_1 , батьківство відповідача ОСОБА_2 не встановлене, отже обов`язок щодо сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_9 у відповідача ОСОБА_2 відсутній на даний час.

З огляду на відсутність доказів батьківства відповідача щодо ОСОБА_9 , суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 суд зазначає таке:

Відповідно до копії довідки №7152 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 24 жовтня 2022 року, за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані: мати ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 01 січня - 2100 грн., з 01 липня - 2201 грн., з 01 грудня - 2272 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено у 2023 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 грн.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що син знаходиться на її утриманні, а відповідач, будучи працездатним, маючи заробіток, не надає їй допомогу на утримання дітей.

У відзиві відповідач вказував на те, що він офіційного не працює, його дохід - це тимчасові підробітки, які мають мінливий характер, на підтвердження чого надав копію трудової книжки з останнім записом в 2021 році. Також долучив постанову державного виконавця про стягнення з нього кредитної заборгованості.

Доказів отримання відповідачем інших доходів матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, вказала, що їй невідомо, чи має відповідач постійний заробіток, також вона не надала доказів про свої доходи, оскільки при визначенні розміру аліментів враховується дохід обох сторін на час розгляду справи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність заробітку (доходу) не звільняє ОСОБА_2 , як батька, від виконання свого обов`язку щодо утримання сина та враховує, що дитина має потреби у достатньому матеріальному забезпеченні.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дитина проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_2 є його батьком та на нього покладено однаковий з позивачкою обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_3 .

Визнаючи розмір аліментних зобов`язань, суд враховує вимоги ст.182 СК України та вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів в сумі 2744 грн. є завищеним, оскільки матеріали справи не місять доказів достатності (наявності) у відповідача заробітку (доходу), який би надавав можливість суду визначити суму аліментів саме у такому розмірі.

Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, суд, керуючись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення та враховуючи те, що обоє з батьків повинні приймати участь у вихованні та утриманні дітей, вважає за можливе зменшити розмір аліментів з 2744 грн. до 2500 грн. на дитину.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 992,40 гривень.

На підставі ст. ст. 180-183, 191 СК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 279, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в твердій грошовій сумі розміром 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір на користь держави у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова