ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6967/23 Справа № 175/1840/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору недійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 січня 1987 року між ним та ОСОБА_1 будо укладено шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року.

За час перебування у шлюбі, на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №485-р від 06 липня 2005 року ОСОБА_1 було отримано Державний акт на право власності серії ЯА №830505 на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка розташована в СТ «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площа земельної ділянки 0,0857 га.

На вищевказаній земельній ділянці було побудовано дачний будинок, отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого отримали земельну ділянку на якій побудували в подальшому дачний будинок, він має право на поділ земельної ділянки та дачного будинку з одночасним визнанням за ним права власності на 1/2 частини, оскільки в добровільному порядку його колишня дружина не бажає переоформляти право власності на нього.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до відповідача, уточненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що з 24 січня 1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року.

За час шлюбу, а саме 23 лютого 2006 року на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 485-р від 06 липня 2005 року отримала Державний акт на право власності серії ЯА №830505 на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка розташована в Садовому товаристві «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площа земельної ділянки 0,0857 га.

На вищевказаній земельній ділянці було побудовано дачний будинок, отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстровано у встановленому законом порядку.

13 червня 2012 року на підставі розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 09 серпня 2011 року ОСОБА_2 було зареєстровано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №377704 на земельну ділянку № НОМЕР_2 , яка розташована в СТ «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площа земельної ділянки 0,0872 га., та є спільною власністю подружжя.

Окрім того, 27 квітня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. було посвідчено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_2 фактично не міг розпоряджатись в цілому земельною ділянкою, вважає, що її права були порушені, як співвласника земельної ділянки.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_1 .

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення садівництва площею 0,0857 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Новоолександрівська сільська рада, садівниче товариство «Монтажник, кадастровий номер земельної ділянки :01:134:0026.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення садівництва площею 0,0857 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Новоолександрівська сільська рада, садівниче товариство «Монтажник», кадастровий номер земельної ділянки :01:134:0026.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1214 грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності достатніх підстав для задоволення позову, оскільки державна реєстрація побудованого за час перебування у шлюбі дачного будинку на території земельної ділянки АДРЕСА_1 відбувалася під час перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, а тому в силу приписів статті 60 Сімейного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України майно є спільним майном подружжя, та підлягає поділу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки реєстрація права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , яка розташована в Садовому товаристві «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за ОСОБА_2 відбулася поза періодом, в який земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у задоволені зустрічних позовних вимог та не звернув належної уваги на те, що спірна частина земельної ділянки вибула із власності подружжя поза її волею, тому заявлені вимоги про витребування частини земельної ділянки від кінцевого набувача є належним способом захисту і узгоджується з приписами статті 388 ЦК України. Зазначає, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_2 мав право на відчуження лише 1/2 частини, яка належала лише йому, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 24 січня 1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2017 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 23 лютого 2006 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 485-р від 06 липня 2005 року було отримано Державний акт на право власності серії ЯА №830505 на земельну ділянку № НОМЕР_1 яка розташована в Садовому товаристві «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площа земельної ділянки 0,0857 га.

За час шлюбу на вищевказаній земельній ділянці сторонами було розпочато будівництво дачного будинку, будівництво якого було завершене, та ОСОБА_1 10 січня 2011 року було отримано свідоцтво про право власності та зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на дачний будинок.

Також під час перебування у шлюбі, а саме 13 червня 2012 року на підставі розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 09 серпня 2011 року ОСОБА_2 було зареєстровано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №377704 на земельну ділянку № НОМЕР_2 , яка розташована в Садовому товаристві «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площа земельної ділянки 0,0872 га.

27 квітня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площа земельної ділянки 0,0872 га, кадастровий номер :01:134:0584, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , під час реєстрації зазначеного договору приватним нотаріусом було встановлено особи сторін, їх дієздатність, а також належність земельної ділянки ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої у постанові від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).

У відповідності до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до постанови КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 визначено, що: «Відповідно до Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України» щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.

В інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке майно переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку № НОМЕР_2 , яка розташована в Садовому товаристві «Монтажник» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за ОСОБА_2 відбулася поза періодом в який земельна ділянка була набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України, оскільки лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно власність, набута одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації земель державної або комунальної власності, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, в інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке майно переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона має право на відповідну частину земельної ділянки оскільки вона була отримана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на підтвердження чого остання надала належні та допустимі докази, проте суд першої інстанції належної уваги не звернув, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не мав права на відчуження в цілому земельної ділянки, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції належної уваги не звернув, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки державна реєстрація права власності на земельну ділянку відбулась 13 червня 2012 року, а на момент реєстрації права власності частина 5 статті 61 СК України втратила свою чинність та була скасована, та з урахування внесених змін до законодавства, таке майно переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржниками суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на безпідставну відмову у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скакржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта