Справа №: 343/1504/23
Провадження №: 2/0343/438/23
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року м. Долина

Долинський районний суд Івано - Франківської області в складі:

головуючого судді Андрусіва І.М.,

з участю: секретарів судового засідання - Максимович В.Р., Нікіфорової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Долинського районного суду Івано - Франківської області цивільну справу № 343/1504/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Блонського М.А.,

представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Дуткевича М.В.,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін:

позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Блонський М.А., звернулась до суду із позовом (а.с. 1-3), в якому просить визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована та фактично із 1997 і по даний час проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інших зареєстрованих осіб у даній квартирі немає. Вона весь цей час займається утриманням квартири, сплачує вартість комунальних послуг та інші витрати пов`язані із утриманням даної квартири. Вона також за власний рахунок здійснила поховання свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час у неї відсутнє інше житло та у смт. Вигода вільного житлового фонду немає. Вона є особою з інвалідністю ІІІ групи. Фактично вона вселилась у дану квартиру, зареєстрована у ній та проживає вже понад 24 роки. В період з 2001, коли її колишній чоловік ОСОБА_3 перебував за кордоном, вона фактично володіла даним житлом та підтримувала його у належному стані. Всі сусіди та знайомі вважали її володілецею цієї квартири.

Зазначає, що володіння цією квартирою є добросовісним, оскільки вона вселилась у цю квартиру в результаті того, що нею була продана власна квартира для погашення заборгованості її колишнього чоловіка, а тому вважала, що таким чином набуває право власності на цю квартиру та володітиме нею як титульний власник. Володіння нею цією квартирою є відкритим, оскільки вона завжди заявляла про свої права, як власниці, та укладала договори на оплату житлово комунальних послуг і оплачувала їх. Її колишній померлий чоловік у встановленому законом порядку не переоформляв право власності на цю квартиру та не укладав договори на своє ім`я на користування комунальними послугами і не оплачував таких. Про безперервність володіння нею цією квартирою свідчить той факт, що вона одноособово володіє квартирою понад 24 роки.

І хоча стосовно даної квартири довгий час між нею та відповідачкою існують судові спори, вона вважає, що є всі підстави для визнання за нею права власності на вказану вище квартиру за набувальною давністю.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дуткевич М.В. подав відзив (а.с. 69-70), в якому вважає позов необґрунтованим та безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечення щодо позову посилається на те, що власницею даної квартири була ОСОБА_4 мати дядька відповідачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки ОСОБА_3 на час смерті своєї матері був зареєстрований разом з нею, то вважався таким, що спадщину прийняв. 22.02.1997 ОСОБА_3 уклав шлюб із позивачкою ОСОБА_1 . Остання, як дружина ОСОБА_3 , на законних підставах вселилась у дану квартиру. 02.09.2002 між ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , його дочка ОСОБА_5 - відмовилась від прийняття спадщини, а ОСОБА_2 стала спадкоємицею і в подальшому з 25.10.2015 (з часу відкриття спадщини) власницею цієї квартири. Отже, ОСОБА_2 є власницею даної квартири, а тому право власності на дану квартиру не може бути визнано за позивачкою за набувальною давністю. Стан здоров`я позивачки ОСОБА_1 , сплата нею комунальних послуг і відсутність іншого житла не має значення для вирішення даного спору.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Блонський М.А. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Дуткевич М.В. заперечив щодо задоволення позовних вимог і просив у задоволенні позову відмовити.

ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

ухвалою суду від 29.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано їй десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків такої.

06 липня 2023 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Блонського М.А. надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 06.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

26 липня 2023 року від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Дутквича М.В. надійшов відзив.

Ухвалою суду від 28.08.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

10 жовтня 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Блонський М.А. через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Дуткевич М.В. 25.10.2023 на електронну пошту суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі.

01 грудня 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Блонський М.А. надіслав клопотання про відкладення судового засідання.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

як визначено ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Долинського районного суду Івано Франківської області від 05.01.2022, справа №343/136/21, яке постановою Івано Франківського апеляційного суду Івано Франківської області від 06.11.2023 залишено без змін, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом надання їй екземпляру ключів від дверей зазначеної квартири, а у випадку їх відсутності - можливості зробити копії, а також забезпечення можливості вільно та доступно нею користуватися у будь-який час. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

У дані справі судом було встановлено, що ОСОБА_4 (бабуся ОСОБА_2 ) була власницею квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 11.09.1992.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час її смерті в квартирі був зареєстрований її син, ОСОБА_3 , дядько ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак право власності на вказану квартиру в нотаріальному порядку він не оформляв. ОСОБА_3 22.02.1997 уклав шлюб з ОСОБА_1 , який рішенням Долинського районного суду від 02.09.2002 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Дочка ОСОБА_3 ОСОБА_5 відмовилася у встановленому законом порядку від прийняття спадщини, а ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю договору - купівлі продажу квартири.

Згідно із відомостей з Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме про реєстрацію права власності за №215862037 від 10.07.2020 ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартири АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації: рішення Долинського районного суду від 07.08.2019 у справі №343/1362/19.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , квартира складається з двох кімнат загальною площею 41,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 34 961 грн.

Рішенням Долинського районного суду Івано - Франківської області в справі №343/1821/16-ц від 15.09.2017 встановлено факт проживання понад п`ять років ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 . В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Івано - Франківської області від 22.12.2017 рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості спадкування, надання позивачці права на спадкування за законом разом з спадкоємцями другої черги та про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 , скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким змінено черговість спадкування та надано ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з спадкоємцями другої черги. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спірної квартири.

Постановою Верховного Суду в справі №343/1821/16-ц від 16.01.2019 постанову Апеляційного суду Івано - Франківської області від 22 грудня 2017 року скасовано. Рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу - відмовлено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права спадкування за законом разом з спадкоємцем другої черги, надання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями другої черги та про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна - залишено в силі.

Тобто, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачка ОСОБА_6 не має права на спадкове майно.

Ухвалою Івано - Франківського апеляційного суду від 18.05.2020 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вигодської селищної ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Долинського районного суду Івано - Франківської області від 07 серпня 2019 року у справі №343/1362/19, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані факти не підлягають доказуванню, оскільки вже встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та мають преюдиційне значення.

ОСОБА_1 на підтвердження за нею права власності за набувальною давністю на вказану вище квартиру надано: договір про користування електричною енергією, укладений 24.10.10.2004 між нею та Долинським РЕМ (а.с. 5-6); договір про користування електричною енергією від 04.09.2001, укладений між нею та Долинським РЕМ (а.с. 7); договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 14.02.2004, укладений між нею та Долинським ВУВКГ (а.с. 8-9); договір про реструктиризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення від 26.02.2004 (а.с. 11); довідку та сам договір, згідно із якими ОСОБА_1 уклала договір на вивезення твердих побутових відходів від 01.09.2003 та оплачує вартість цієї послуги (а.с. 29, 33); довідку про оплату за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2001 по 01.05.2023 (а.с. 30-31); договір на обслуговування і ремонт будинку від 02.01.2003, який укладено між нею та Вигодським ККП (а.с. 34); рішення №76 виконавчого комітету Вигодської селищної ради про надання дозволу позивачці на підключення котла опалення квартири до газової мережі від 27.07.2006 (а.с. 36); акти обстеження від 16.02.2021, 14.02.2020, 27.04.2023 (а.с. 14, 17, 28), згідно із якими, ОСОБА_1 , з моменту реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 і по даний час (день проведення обстеження) проживає та займається утриманням і обслуговуванням цієї квартири. ОСОБА_1 також здійснювала ремонтні роботи пов`язані із ліквідацією аварійної ділянки труби водовідведення та водопостачання і ліквідації наслідків після зварювальних робіт (а.с. 24). Позивачка також здійснювала заміну вікон та вхідних дверей (а.с. 25).

Із відповіді ПАТ «Прикарпаттяобленерго» від 25.05.2023 (а.с. 44) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 здійснювала оплату за користування електричною енергією.

Відповідно до довідки Вигодського ККП від 13.04.2016 (а.с. 37) на момент смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вказаній вище квартирі була також зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду надала покази про те, що позивачка ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 з 1997 і по даний час. Хто є власником даної квартири - їй не відомо. Позивачка у вказаній квартирі проживає постійно, оплачує вартість комунальних послуг.

Свідок ОСОБА_8 суду дала покази про те, що позивачка ОСОБА_1 після одруження з чоловіком ОСОБА_9 переїхала проживати у квартиру останнього. Свою квартиру ОСОБА_1 продала через борги чоловіка . З 2000 вона проживала у квартирі свого чоловіка. Позивачка весь цей час дбала про цю квартиру, оплачувала вартість комунальних послуг та безперервно проживала в ній.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із тим, що позивачка ОСОБА_1 вважає, що оскільки вона добросовісно заволоділа зазначеною вище квартирою і продовжує відкрито і безперервно володіти нею вже понад 24 роки, тому набула права власності на цю квартиру за набувальною давністю.

ІV. Оцінка суду:

суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, долучені на обґрунтування позову, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, приходить такого висновку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 344 Цивільного кодексу України передбачено набуття права власності за набувальною давністю.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Пункт 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Отже, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Також постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18, провадження № 61-44893св18, визначено, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на час реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 знала, що дана квартира належала на праві власності матері її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , а після її смерті - останньому. На даний час квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Даний факт сторонами не заперечується.

Отже, позивачці ОСОБА_1 на момент реєстрації у квартирі, тобто на момент початку перебігу строку набувальної давності, було відомо про те, що власником даної квартири є інша особа, а тому вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно.

Суд звертає увагу, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Оскільки позивачці ОСОБА_1 достовірно весь час користування і володіння вищезазначеною квартирою було відомо, що дана квартира належить ОСОБА_2 ,на праві власності, а тому позивачка не є добросовісним набувачем.

І хоча стороною позивачки письмовими доказами та показами свідків підтверджено відкритість і безперервність користування цією квартирою, однак враховуючи те, що немає однієї із обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю - добросовісність, за позивачкою ОСОБА_1 не можна визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Враховуючи викладене вище, встановивши відсутність у позивачки ОСОБА_1 підстав для набуття права власності за набувальною давністю на квартиру, суд приходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю такого.

V. Розподіл судових витрат:

частина 1 статті 133 Цивільно процесуального кодексу України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що суд прийшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки понесених нею витрат на оплату судового збору та витрат на правничу допомогу.

Щодо понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що основні положення про витрати на професійну правничу допомогу містяться у ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із заявою про розрахунок витрат понесених відповідачкою на правничу допомогу адвоката, сума витрат відповідачки ОСОБА_2 на правову допомогу визначена в розмірі 5 600 грн (а.с. 141).

Відповідачка ОСОБА_2 на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу надала такі документи:

- ордер серії АТ №1031949 від 18.07.2023 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Дутвевичем М.В. (зворотна сторона а.с. 75);

- акт виконаних робіт від 30.11.2023, підписаний адвокатом Дуткевичем М.В. та ОСОБА_2 , згідно з яким вартість послуг правової допомоги складає 5 600 грн., а саме: вивчення позовної заяви 400 грн.; складення відзиву на позов 1 200 грн; участь адвоката в судових засіданнях (4 судові засідання) 4 000 грн (а.с. 142);

- квитанцію до прибуткового касового ордера №75 від 27.11.2023, відповідно до якої ОСОБА_2 сплатила адвокату Дуткевичу М.В. гонорар в сумі 5 600 грн (а.с. 143).

Сторона позивачки не подавала до суду заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, які відповідачка просила стягнути з позивачки.

У судовому засіданні здобуто достатньо доказів понесення відповідачкою ОСОБА_2 витрат за надання професійної правничої допомоги, які належним чином документально підтверджені.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі відмови позову на позивача, зважаючи на те, що позивачка та її представник будь - яких клопотань про зменшення витрат, понесених відповідачкою на правову допомогу, не заявляли, а суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, а не з власної ініціативи, на що неодноразово наголошував Верховний Суд, у тому числі в постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, тому зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 5 600 гривень витрат за надання професійної правничої допомоги.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 16, 344, 382 ЦК України, ст. 2, 13, 81, 82 ЦПК України, п. 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та керуючись ст. 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 600 (п`ять тисяч шістсот) гривень понесених витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано - Франківського апеляційного суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_4 .

Повний зміст рішення суду складено 20 грудня 2023 року.

Суддя: І.М.Андрусів