Справа № 459/2030/21 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2075/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , його представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Жураковського А.І. від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року позов задоволено

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 04 лютого 2010 року у сумі 16 962 000 (шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 11 350, 00 грн.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Звертає увагу на те, що відповідачка по справі - ОСОБА_1 за адресою, яка вказана в заочному рішенні не проживає в Україні вже більше 15 років. Саме через це ОСОБА_1 не мала ніякої можливості дізнатися про наявність поданого позову та виклики до суду, що скеровувались на адресу її останньої реєстрації в Україні, з огляду на те, що фактично там не проживає, та взагалі перебуває поза межами України. Відповідач не з`явилася на судове засідання, на якому було ухвалено спірне судове рішення, та не мала жодної можливості бути сповіщеною про розгляд, й від так не повідомила про причини своєї неявки відносно цього засідання виходячи з того, що вона взагалі не знала про існування судового процесу та не була належним чином повідомлена про дату проведення вказаного судового засідання. Будь-яких заходів на встановлення дійсного місця перебування відповідача судом не вживалось, а відтак, в результаті цього, суд першої інстанції жодним чином не повідомляв відповідача (на її дійсну адресу місця проживання), ані про існування відкритого судового провадження, ані про час та дату судового засідання, ані про прийняте рішення. Позивач, же свідомо ввів суд в оману щодо реального місця проживання відповідача, надавши застарілу інформацію про її місце проживання, так само й щодо власне боргового зобов`язання оскільки такого договору із відповідачем не укладалось. Зазначає, що позивач у своєму позові зазначає, що відповідач отримала грошові кошти за договором позики. Але, апелянт наголошує, що ця обставина не відповідає дійсності і жодного договору позики між позивачем та відповідачем укладено не було. Стверджує, що ОСОБА_1 взагалі не знає позивача й ніколи з ним не зустрічалася, жодних грошових коштів від нього не отримувала. Суд першої інстанції прийняв рішення, фактично, на підставі двох підроблених підписів ОСОБА_1 , а саме на документі під назвою «договір позики» та на «розписці». Дана обставина не досліджувалась судом, оскільки в основу оскаржуваного рішення відразу були покладені доводи позивача про дійсний характер укладеного договору та розписки. Через необізнаність відповідачки про розгляд даної справи через обставини, що викладені вище, остання була позбавлена можливості ініціювати проведення експертизи та встановити в даній справі інші обставини допустимими та належними доказами, стосовно того, що ніколи не була знайома із позивачем, не мала з ним жодних правовідносин. Додатково зазначає, що текст заочного рішення не містить й інформації про дослідження судом питань спроб досудового врегулювання спору, не зазначено чи звертався позивач до відповідача з вимогою про повернення «боргу». На думку апелянта, дана обставина вказує на штучність поданих доказів та намір стягнути суму коштів з відповідачки без її відома та належного повідомлення. Такі дії також вказують на бажання позивача скористатися інструментом заочного розгляду справи задля «швидкого» відкриття виконавчого провадження й накладення арешту на майно відповідача, що підтверджується відкритим Приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. провадженням №68642051 від 14.02.2022 року. Крім цього, суд не дослідив тієї обставини, що офіційний курс НБУ на 04.02.2010 року насправді був встановлений в іншому розмірі, ніж це зазначено в розписці, а саме 800,12 гривень за 100 доларів США, а тому еквівалент суми нібито наданої позики у національній валюті мав становити суму 4800720 гривень, що також вказує на підробку боргових документів відповідача.

В судове засідання відповідачка не з`явилася, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що в судовому засіданні брав учать її представник.

В суді апеляційної інстанції, представником відповідачки заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта, однак у задоволенні вказаного клопотання колегія судів відмовила, оскільки вказана експертиза була проведена по копіях, а не по оригіналах документів, відповідно така не може бути належним та допустимим доказом, враховуючи, також, і те, що інша сторона заперечувала чи не брала участі у її проведенні чи обговоренні проведення такої. Також, колегія суддів не взяла до уваги вказаного доказу, оскільки відповідачка була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції належним чином, тому не була позбавлена права заявити таке клопотання в суді першої інстанції та жодних поважних причин неподання такого доказу в суді першої інстанції нею не наведено. Суд же апеляційної інстанції вправі задовольнити таке клопотання лише у випадках коли таке безпідставно не було задоволено судом першої інстанції або у випадку коли заявленню такого перешкоджали об`єктивні причини, що не залежали від волі особи, яка таке заявляє, однак таких судом апеляційної інстанції не встановлено та не наведено таких і стороною відповідачки, зокрема, і в клопотанні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки на підтримання апеляційної скарги, позивача та його представників в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 141, 259, 264, 265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, 526, 530, 545, 610, 611, 612, 626, 627, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України та задовольняючи позов, виходив з того, що 04.02.2010 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вказаного договору позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 600 00,00 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000, 00 грн. за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору. Крім того, пунктом 3 передбачено, що зазначену суму позики та проценти за її користування позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 31.12.2020 року. Згідно п. 4 договору позики повернення позики має здійснюватися у готівковій формі у гривнях за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день фактичного повернення коштів, шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі коштів. Відповідно до п. 7 договору позики, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання, у порядку встановленому законом. Пунктом 10 передбачено, що цей договір складено у двох примірниках, один з яких залишався у позичальника, а другий - у позикодавця, який зобов`язувався після повного виконання позичальником зобов`язання за цим догоовором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України. Як зазначено у п. 11 договору позики наявність боргового документу у позичальника підтверджує виконання ним свого грошового зобов`язання. Наданою відповідачем ОСОБА_1 розпискою від 04.02.2010 р., остання підтвердила факт укладення договору позики, та отримання від ОСОБА_3 готівкових коштів в розмірі 6 00 000 доларів США (а.с. 9). За розпискою відповідач зобов`язався повернути кошти до 31.12.2020 р. Відповідач у встановлений строк кошти не повернув. Добровільно у поза судовому порядку спір не вирішено. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що станом на 31 грудня 2020 року, тобто на момент зобов`язання про повернення коштів згідно договору офіційний курс гривні за 1 долар США становив 28 гривень 27 копійок, то 600 000 доларів США відповідає сума в 16 962 000 (шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі) грн. 00 коп.Отже, станом на момент подачі позивачем позову до суду, а саме 06.07.2021 року, загальна сума боргу складає 16 962 000 (шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі) грн. 00 коп. Позивачем доведено обставини, на які він покликається як на підставу своїх позовних вимог й такі обставини підтвердженні належними та допустимими доказами. За таких обставин та міркувань позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

06.01.2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 16 962 000 (шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі) грн. 00 коп.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до укладеного договору від 04.02.2010 року, відповідач отримав під розписку позику у сумі 600 00,00 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000, 00 грн. за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору, проте умов укладеного договору належним чином не виконала, кошти не повернула та ухиляється від виконання договірних обов`язків. У зв`язку з цим утворилася заборгованість.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2010 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики (Т.1 а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1 вказаного договору позивач передав, а відповідачка прийняла у власність грошові кошти у сумі 600 000,00 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000, 00 грн. за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору.

Крім того, пунктом 3 передбачено, що зазначену суму позики та проценти за її користування позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 31.12.2020 року.

Згідно п. 4 договору позики повернення позики має здійснюватися у готівковій формі у гривнях за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день фактичного повернення коштів, шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі коштів.

Відповідно до п. 7 договору позики, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання, у порядку встановленому законом.

Пунктом 10 передбачено, що цей договір складено у двох примірниках, один з яких залишається у позичальника, а другий у позикодавця, який зобов`язувався після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.

Як зазначено у п. 11 договору позики наявність боргового документу у позичальника підтверджує виконання ним свого грошового зобов`язання. (а.с. 7-8).

Як вбачається із матеріалів справи 04 лютого 2010 року відповідачем ОСОБА_1 також було написано розписку такого змісту:

« ОСОБА_1 , паспорт серії

НОМЕР_3 , виданий Червоноградським

МВ УМВС України у Львівській області 25

Квітня 1997 року, що зареєстрована за

адресою:

АДРЕСА_3 , реєстраційний

номер облікової картки платника податків

НОМЕР_1

РОЗПИСКА

м. Львів «04» лютого 2010 року

Я, ОСОБА_1 , що нижче підписалася, повністю розуміючи значення свої дій та без будь-якого тиску з боку інших осіб, відповідно до власного волевиявлення, цією розпискою підтверджую той факт, що мною дійсно укладено «04» лютого 20101 року Договір позики, на виконання умов якого мною отримано від гр. ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Рівненським МВ УМВС України у Рівненській області 28 січня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошову суму (готівкою) у розмірі 600 000,00 доларів США (шістсот тисяч доларів США), що у еквіваленті становить 4 800 000,00 грн. (чотири мільйони вісімсот тисяч гривень 00 копійок), за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору позики.

Зобов`язуюсь повернути отримані грошові кошти з процентами за їх користування (8% (вісім процентів) за кожен місяць користування позикою) готівкою в повному обсязі, в національній валюті гривні, еквівалентному сумі 600 000,00 доларів США (шістсот тисяч доларів США) за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним Банком України на день відповідного платежу, у термін до «31» грудня 2020 року. У випадку невиконання своїх зобов`язань щодо повернення коштів на мене покладається відповідальність передбачена чинним законодавством України.

/підпис/ ОСОБА_1 ».

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач на підтвердження позовних вимог надав суду першої інстанції оригінал договору позики та оригінал розписки.

Вказані документи були оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні та судом було засвідчено їх копії, які залишилися в матеріалах справи (Т.1 а.с. 7-9).

На даний момент оригінал договору позики викрадено та з цього приводу порушено кримінальну справу №0001478 , що підтверджується витягом з реєстру досудових розслідувань (Т2 а.с. 66).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наявність у позивача оригіналів договору позики та розписки про отримання коштів, що були оглянуті судом першої інстанції, свідчить про невиконання відповідачкою своїх зобов`язань, що не спростовано нею в ході судового розгляду.

Як вказано вище 04.02.2010 року ОСОБА_1 була написана розписка, за якою вона підтвердила, що нею дійсно укладено 04.02.2010 року Договір позики, на виконання умов якого, нею отримано від ОСОБА_3 грошову суму (готівкою) у розмірі 600 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути отримані грошові кошти з процентами за їх користування 8% за кожен місяць користування позикою готівкою в повному обсязі, в національній валюті гривні, еквівалентному сумі 600 000,00 доларів США (шістсот тисяч доларів США) за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним Банком України на день відповідного платежу, у термін до «31» грудня 2020 року. Факт отримання згаданої суми коштів у борг на вказаний строк, після спливу якого кошти повинні бути повернуті позивачу, підтверджується і підписаним відповідачкою договором.

Досліджуючи вказані договір і розписку колегія суддів вважає, що вказаними доказами підтверджено укладення між сторонами по справі договору позики, за яким позивач ОСОБА_3 позичив, а відповідачка ОСОБА_1 отримала у борг 600000 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2020 року. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.

Кошти відповідачкою ОСОБА_1 не повернуто, доказів цього відповідачкою не представлено, доводів про це не наведено, а позивач це заперечує. Також, оригіналу розписки у відповідачки, немає.

Відповідно слід вважати, що боргові зобов`язання, які виникли відповідно до згаданого договору позики не виконані у добровільному порядку та вимоги позивача про повернення таких коштів у примусовому порядку є обґрунтованими.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б доводи відповідачки про те, що вона жодних коштів від позивача не отримувала та спростовували б написану нею власноручно розписку.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що написавши згадану розписку та уклавши договір позики відповідачка ОСОБА_1 підтвердила факт укладення між нею та позивачем договору позики, за яким вона отримала на час її написання грошові кошти в сумі 600000 доларів США та зобов`язувалася такі повернути до 31.12.2020 року.

Також, матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідачка написала розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, заперечуючи передачу їй грошових коштів за договором позики, не була позбавлена можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористалася. Крім того, відповідачка не зверталася до позивача з вимогою про повернення йому боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також, договір позики від 04.02.2010 року не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Враховуючи вказане, суд вірно стягнув з відповідачки в користь позивача заборгованість за договором позики від 04 лютого 2010 року у сумі 16 962 000 (шістнадцять мільйонів дев`ятсот шістдесят дві тисячі) грн. 00 коп., що є еквівалентом вказаної позиченої суми доларів США на час ухвалення рішення суду.

Зважаючи на вказане, доводи скарги слід вважати безпідставними, а саму скаргу слід залишити без задоволення, рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра