Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Дегтяренко К.С.,

секретаря судового засідання Чейпеш В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Попової Г.М.,

представника відповідача Артимич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

В обґрунтовування своїх вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що він з 20 серпня 2012 року почав працювати в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на посаді головного економіста відділу продажів фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». 01 грудня 2017 року наказом від 27 листопада 2017 року №425П його було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». В подальшому, наказом від 05 жовтня 2018 року №343-П Голови Правління ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на нього було покладено виконання обов`язків начальника відділення №280/06 на період відпустки начальника відділення ОСОБА_2 з 08 жовтня 2018 року по 21 жовтня 2018 року.

Однак, 22 жовтня 2018 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Згідно вказаної підозри, він виконуючи обов`язки начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», будучи службовою особою, що займає відповідальне становище, нехтуючи вимогами Статуту ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», Положення про відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», своєї посадової інструкції, Закону України «Про банки і банківську діяльність», вчинив умисний, корупційний злочин у сфері службової діяльності, а саме що він нібито одержав від громадянина ОСОБА_3 неправомірну винагороду за передачу йому інформації, що становить банківську таємницю.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року ухвалено визнати його, ОСОБА_1 , невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та повністю виправдати.

За весь час проведення досудового слідства він, перебував у стані невизначеності та після відсторонення його від посади, на нього вчинявся тиск з боку керівництва ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» з метою примушування звільнитися з роботи та висловлювалися погрози.

Вказаний тиск призвів до того, що він змушений був написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яка датована 25 жовтня 2018 року. В результаті вищенаведеного, в нього різко погіршився стан здоров`я та з 26 жовтня 2018 року він змушений був звернутися за медичною допомогою.

Відповідно до листка непрацездатності від 26 жовтня 2018 року серії АДМ №621285, факт захворювання було зафіксовано 26 жовтня 2018 року, запланована дата закінчення лікування вказана - 30 жовтня 2018 року. Проте, 31 жовтня 2018 року лікування було продовжено до 02 листопада 2018 року, а з 03 листопада 2018 року лікування продовжено до 07 листопада 2018 року. Надалі, з 08 листопада 2018 року по 19 листопада 2018 року він продовжував лікування, що стверджується листком непрацездатності від 19 листопада 2018 року серії АДМ №760255. В подальшому продовжував лікування в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака з 20 листопада 2018 року по 27 листопада 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДМ №674983.

Відповідно до Довідки №16/8 від 03.12.2018 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з 03 грудня 2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні.

Незважаючи на факт тривалого перебування на лікуванні, 29 жовтня 2018 року його було звільнено з роботи з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», про що свідчить запис в трудовій книжці, а також Довідка від 27.12.2018 року №153/107676/2018 Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК».

При цьому, вказує, що поспішаючи звільнити його з роботи, адміністрацією роботодавця в трудову книжку було внесено два записи про звільнення: №8 - на підставі наказу №377-п від 26 жовтня 2018 року та №9 - на підставі наказу №379-п від 29 жовтня 2018 року. Разом з тим, написана ним заява від 25 жовтня 2018 року про звільнення за власним бажанням містила посилання на дату звільнення - 26 жовтня 2018 року.

Написана ним заява про звільнення була вчинена під тиском керівництва банку, адже після того, як він вийшов з будівлі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, йому зателефонував заступник директора Закарпатської обласної дирекції Банку ОСОБА_4 та наказав з`явитися в банк. З`явившись на вказаний виклик, в присутності начальника безпеки банку, ОСОБА_5 , заступник директора Закарпатської дирекції банку в грубій формі звинуватив його у допущенні порушень посадових обов`язків, назвав винним у вчиненні злочину та повідомив, що з таким співробітником банк в подальшому не бажає мати нічого спільного. Після зазначеного, начальник відділу банківської безпеки по Закарпатській обласній дирекції банку, ОСОБА_5 , вручив чистий аркуш паперу та в наказовій формі повідомив, що він повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням та пояснюючу записку з приводу повідомленої йому підозри у вчиненні злочину.

Також, підтвердженням вчинюваного тиску є те, що він здійснив декілька спроб працевлаштуватися в ряд банківських установ, проте через негативну характеристику відділу безпеки Закарпатської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» у прийнятті на роботу йому було відмовлено.

Крім того, зазначає, що чинне законодавство України, яким врегульовано трудові правовідносини, зобов`язує роботодавця в день звільнення видати працівнику трудову книжку із внесеним до неї записом про звільнення. Однак, в день видання наказів про звільнення 26 жовтня 2018 року та 29 жовтня 2018 року, він перебував на лікарняному, а тому, з наказами про звільнення ознайомлений не був та трудову книжку не отримував.

Вказав, що трудову книжку йому було видано 31 жовтня 2018 року і саме цей день міг би вважатися днем звільнення.

Враховуючи викладене, просить визнати незаконними та скасувати накази №377-п від 26 жовтня 2018 року та №379-п від 29 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», поновити його на посаді заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК» та стягнути з відповідача оплату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2018 року.

Вподальшому 27.09.2021 року ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог у якій просить, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи від дня звільнення і до моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Представником відповідача було подано відзив на позов у якому останній вказав, що позовні вимоги позивача є безпідставними, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог ним не доведено, а тому такі не підлягають до задоволення.

Твердження позивача про здійснення щодо нього психологічного тиску та примушування адміністрацією банку написати його заяву на звільнення нічим не підтверджується, більше того, 23.10.2018 року після закінчення робочого дня до начальника відділу безпеки ОСОБА_5 в кабінет приходила мати ОСОБА_1 , яка просила звільнити його за згодою сторін та передала власноручно написану заяву ОСОБА_1 від 23.10.2018 року адресовану голові правління АБ «УКРГАЗБАНК» Шевченку К.Є., яку той написав в ізоляторі тимчасового затримання.

В подальшому, 25.10.2018 року, близько 11 год. в приміщення банку з`явився особисто ОСОБА_1 , який вручив головному фахівцю відділу дирекції Саглиця В.М., дві власноручні заяви, датовані 25 жовтня 2018 року та адресовані голові правління АБ «УКРГАЗБАНК» ОСОБА_6 про звільнення його за власним бажанням з 26.10.2018 року, а друга з проханням вислати його трудову книжку на адресу Закарпатської обласної дирекції.

Вказаними діями ОСОБА_1 підтверджується відсутність необхідності примушування, останнього до написання заяви на звільнення за власним бажанням, висловлюванні погроз про звільнення «по статті» та у здійсненні психологічного тиску на нього з боку керівництва банку не було взагалі ніякої потреби з вищевказаних підстав, а службове розслідування було проведено за клопотанням слідчого.

Щодо відсутності повного розрахунку з позивачем з боку роботодавця зазначив, що такі твердження позивача є безпідставним та бездоказовим. При цьому зазначив, що робочий день 22.10.2018 року ОСОБА_1 оплачений повністю, хоча фактично він перебував на роботі лише половину робочого дня, оскільки в обідній час був затриманий працівниками правоохоронного органу, натомість 23 та 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 на роботі не був і об`єктивно не міг бути, так як був в порядку КПК України затриманий та знаходився в ізоляторі тимчасового затримання. Відповідно, в табелі фактичного обліку використання робочого часу за жовтень 2018 року у нього за ці дні проставлено «Н», тобто, у зв`язку з його відсутністю на роботі ці два дні не були йому оплачені.

Щодо неврахування в повній мірі суми листків непрацездатності за період з 26.10.2018 року по 27.11.2018 року, твердження позивача спростовується наступним:

Три листки непрацездатності серії АДМ №621285, серії АДМ №760255 та серії АДМ №674983, на які позивач сам посилається у своїй позовній заяві були у відповідності до чинного законодавства оплачені.

Щодо процедури звільнення, нібито така була проведення з порушенням трудового законодавства представник відповідача вважає безпідставним з огляду на наступне.

Так, дійсно, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 25.10.2018 року на звільнення за власним бажанням спочатку було видано наказ №377-П від 26.10.2018 року про його звільнення з 26.10.2018 року, проте вказаний наказ був анульований шляхом винесенням в той же день нового наказу №379-П від 26.10.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з 29.10.2018 року по причині того, що помилково не було враховано резолюцію в.о. Голови Правління Банку щодо звільнення ОСОБА_1 не 26 жовтня 2018 року, іншою датою, а саме, «29.10.2018 р.» для забезпечення передачі справ, як вказано у цій резолюції. Саме цей останній наказ за № 379-П є дійсним, про що й зроблено запис №9 у трудовій книжці ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 . Запис №8 недійсний. Звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП. Підстава - наказ №379-П від 26.10.2018 р.». 26.10.2018 року трудова книжка ОСОБА_1 спецзв`язком була відправлена в Закарпатську ОД, як про це у своїй заяві просив ОСОБА_1 29.10.2018 року вона поступила в Закарпатську ОД і ОСОБА_1 в телефонному режимі секретарем дирекції ОСОБА_7 був повідомлений про необхідність прибути в дирекцію для ознайомлення з наказом на звільнення та для отримання трудової книжки. Проте, той відповів, що прийти не може, так як перебуває на лікарняному і прийде в інший день. ОСОБА_1 прийшов до Банку за трудовою книжкою лише 31.10.2018 року, відповідно, в той день він був ознайомлений з наказом №379-П на його звільнення та отримав трудову книжку, підписавши акт прийому-передачі трудових книжок від 29.10.2018 року.

Одночасно вважає, що крім безпідставності позову, позивачем пропущено строк звернення до суду у даній категорії спірних правовідносин, який відповідно до положень ст. 233 КЗпП складає один місяць та поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, оскільки останній був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП ще 29.10.2018 р., з того часу пройшов один рік та три місяці, клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не подано.

Враховуючи викладене, просить відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вподальшому представником відповідача, 26.10.2021 року подано клопотання про застосування строків позовної давності.

У своїй відповіді на відзив, позивач вказує, що заява про звільнення за згодою сторін ним була написана не 23.10.2018 року в приміщенні ізолятора тимчасового затримання, а 22.10.2018 року в приміщенні прокуратури Закарпатської області. При цьому, про необхідність написання вказаної заяви йому повідомив особисто ОСОБА_5 безпосередньо після затримання біля приміщення ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». Необхідність написання такої заяви ОСОБА_5 обґрунтував як можливість уникнення звільнення «по статті» у зв`язку з затриманням його правоохоронними органами за вчинення кримінального правопорушення. Датування заяви 23 жовтня 2018 року теж було вчинено за його вказівкою.

Тобто, твердження відповідача, що заяву на звільнення за згодою сторін ним було написано 23.10.2018 року в ізоляторі тимчасового затримання і про прохання його матері не звільняти по статті не відповідають дійсності. Інші твердження відзиву також не спростовують правомірність його позовних вимог та факт тиску на нього для написання заяви на звільнення. Також твердження відповідача щодо правомірності вчинених у трудовій книжці записів та її видачі також жодних чином не підтверджені.

28 липня 2021 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 308/14313/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товаритсва акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 01.10.2020, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30.06.2021 року вказані постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01.10.2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2021 року прийнято до розгляду цивільній справі за вказаною позовною заявою, та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року у справі призначено психологічну експертизу.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року про призначено психологічну експертизу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні 24 травня 2023 року:

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, підтримав пояснення надані його представником.

Представник позивача адвокат Попова Г.М. також просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у ній, у відповіді на відзив та письмових поясненнях наданих нею. Звернула увагу суду на підстави подання позову, а саме вчинений на ОСОБА_1 тиск, який спонукав його до написання заяви про звільнення за власним бажанням, а також на процедурні порушення які були допущені відповідачем при звільненні. Також просила звернути увагу на психологічний стан позивача, який заважав йому звернутися із вказаним позовом раніше, що підтверджується долученою до матеріалів справи експертизою яка вказує на стан у якому перебував ОСОБА_1 , а також вказує на відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на реальне звільнення.

Представник відповідача ОСОБА_8 заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі. Зазначив, що не вбачає наявності процедурних порушень з їх сторони, щодо звільнення ОСОБА_9 , вважає, що всі дії були вчинені в межах чинного законодавстві, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням. Жодного тиску зі сторони керівництва Банку на нього не чинилось, такої необхідності просто не було і це було нелогічно, до моменту затримання ОСОБА_1 працівниками СБУ претензій до його роботи у керівництва не було, а щодо посилань позивача на погрози звільнити його по статті, то принципової різниці саме для Банку не було яким чином звільняти ОСОБА_1 , і тому оскільки до моменту проведення службового розслідування ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням, останній так і був звільнений. Вважає, що позивач жодним чином не довів вчинення на нього тиску. А тому вважає, що позов є необгрунтованим та підстав для його задоволення не має. Разом з тим зазначив, що у випадку якщо суд знайде порушення, щодо процедури звільнення позивача або встановить, що на останнього чинився тиск, то вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеність поважності пропуску строку звернення до суду. Вважає, що позивачем не обгрунтовані, підстави звернення до суду по спливу більше року після його звільнення. Посилання на важкий психологічний стан позивача, вважає недоведеним, оскільки протягом вказаного періоду часу позивач жив звичайним життям, а саме вже у листопаді 2018 року намагався влаштуватись на іншу роботу, вподальшому, протягом 2019 року влаштовувася на роботу до різних банків, до міської ради, зареєструвався як ФОП, тобто вчиняв дії які говорять про його перебування у нормальному адекватному стані. Посилання позивача на психологічну експертизу вважає безпідставним, оскільки така була проведена по спливу 4 років від дати подій, і фактично базується на свідченнях самого ОСОБА_1 та запрошених ним свідків, лише двоє з яких були допитані в суді. Тому просить у задоволенні позову відмовити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що 22.10.2018 року їй подзвонили з банку та повідомили, щоб вона прийшла та забрала речі сина, так як його затримали працівники СБУ. Ввечері в прокуратурі Закарпатської області вона забрала у сина заяву про звільнення з роботи за згодою сторін та передала таку керівнику безпеки банку. Вказала, що 24.10.2018 року син прийшов додому у схвильованому стані та розповів їй, що заяву про звільнення його змусив написати керівник безпеки банку. 25.10.2018 року сина змусили написати вже іншу заяву. Тиск на нього чинили ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , у чому проявлявся тиск не зазначила. Разом з тим повідомила, що син після затримання лікувався 1.5 місяці, однак одразу подавати заяву про поновлення боявся, тому що були погрози, крім того перебував у схвильованому розгубленому стані, а також через наявність кримінальної справи. Звільнятись не хотів, після того як подав до суду, на нього знову розпочався тиск, щоб забрав заяву. Намагався влаштуватись на роботу до інших банків, у міську раду, але його ніде не приймали, думає, через тиск керівництва банку, тому змушений був зареєструватись як ФОП.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_1 по роботі, відносини рівні, нейтральні, у кінці 2018 року він зустрівся з ОСОБА_1 і він розказав йому про свою ситуацією з провокацією хабаря і про кримінальну справу. Розказував, що керівництво банку змусило його написати заяву на звільнення, йому погрожували звільненням по статті. Вся ця ситуація його пригнічувала, він був дуже знервованим, мав червоне обличчя, якісь хаотичні рухи. Зазначив, що бачився з ним десь 3 рази це було у кінці 2018 року. В 2019 році він вже його не бачив.

Свідок ОСОБА_4 вказав, що є заступником директора АТ «Укргазбанку». У судовому засіданні дав пояснення щодо відомих йому обставин затримання ОСОБА_1 та проведення службового розслідування. Щодо тиску на ОСОБА_1 , зазначив, що жодного тиску на нього не чинив, йому не телефонував і прямих контактів в той період з ним не мав. Знає, що ОСОБА_1 було подано дві заяви. Після затримання ОСОБА_1 не бачив. Інших свідчень, які б мали значення для вирішення позову не надав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що працював начальником відділу банківської безпеки АТ «Укргазбанку». Пояснив, що 22.10.2018 року йому подзвонив директору банку і повідомив про затримання ОСОБА_1 , коли він приїхав на місце події, правоохоронці не дали йому можливості поспілкуватися з позивачем. В подальшому, 23.10.2018 року до нього прийшла мати ОСОБА_1 та принесла заяву останнього на звільнення. Наступного дня він передав дану заяву директору філії банку. Далі, 25.10.2018 року ОСОБА_1 повторно подав заяву на звільнення за власним бажанням та написав пояснення. Зауважив, що з позивачем перебував у нейтральних відносинах та не чинив на нього жодного тиску, жодних заяв від нього не вимагав, це не входило в його компетенцію.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний в судовому засіданні як свідок, пояснив, що розпочав свою роботу в «Укргазбанку», ще в 2012 році, спочатку став начальником відділу, пізніше заступником начальника відділення. Завжи працював з високими показниками, систематично був пемійований. З 20.10.2018 року виконував обов`язки начальника відділення. 22.10.2018 року, йог обуло затримано за підозрою у вчиненні злочину, вподальшому йог обуло виправдано та вирок набрав законної сили. Однак під час затримання, начальник відділу банківської безпеки ОСОБА_5 сказав йому писати заяву про звільнення за згодою сторін, він написав таку заяву і передав її з мамою. 25.10.2018 року, коли він вийшов з СІЗО, він прийшов на роботу та написав заяву про звільнення за власним бажанням та просив його звільнити з 26.10.2018 року, а трудову книжку вислати на Закарпатське обласне відділення «Укргахбанку». Звільнений він був з 29.10.2018 року, а трудову книжку забрав 31.10. 2018 р. Однак з 26.10.2018 року він захворів та ним було відкрито лікарняний. Він мав підписати обхідний лист, але його за нього підписував ОСОБА_5 .. Чому його звільнили 29.10.2018 року він не знає, йому ніхто не пояснював, пізніше йому стало відомо, щ обула резолюція керівництва, що нібито він має передати справи, але йому про це ніхто не говорив. Весь цей час він перебував у стані сильного душевного хвилювання, у нього були інші проблеми із здоров`ям. Службове розслідування відносно нього було проведено з порушеннями. Щодо строку звернення із позовною заявою зазначив, що спочатку був сконцентрований на кримінальній справі, про строки звернення до суду не знав. Крім того недивлячись на те, що дуже хотів працювати в банківській сфері, боявся поновлюватись, тому що на нього постійно чинили тиск, казали, якщо він поновиться то звільнять його по станні, тому він спочатку намагався влаштуватись на інше місце роботи, але і там йому зіпсували всю історію. На бажання поновитись, вплинув виправдальний вирок, але адвоката він знайшов лише у вересні 2019 року.

Від допиту інших свідків, які заявлялись сторонами для допиту, і яких суд ухвалив допитати, сторони відмовились з причин неможливості їх явки в судові засідання з різних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

ОСОБА_1 наказом № 504 П від 20 серпня 2012 року прийнятий на посаду головного економіста відділу продажу фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».

Наказом № 425П від 27.11.2017 року позивача було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».

З оглянутого у судовому засіданні Висновку службового розслідування, затвердженого Головою Правління АБ «Укргазбанк» Шевченко К.Є. від 26.10.2018 року встановлено, що Комісія вважає за доцільне вважати, що заступник начальника відділення 280/06 ОСОБА_1 заслуговує на звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, однак, приймаючи до уваги те, що Наказом №379-П від 26.10.2018 ОСОБА_1 звільнений, застосувати заходи дисциплінарного впливу до ОСОБА_1 не виявляється можливим.

З оглянутих судом заяви ОСОБА_1 від 25.10.2018 року, адресованій Голові Правління АБ «Укргазбанк» Шевченку К.Є. та Директору департаменту управління персоналом АБ «Укргазбанк» встановлено, що згідно першої заяви він просив звільнити його за власним бажанням 26 жовтня 2018 року, а згідно другої заяви вислати його трудове книжку до Закарпатської обласної дирекції за адресою: м. Ужгород, вул. Швабська, 70.

Згідно запису №8 у трудовій книжці НОМЕР_1 позивача ОСОБА_1 , останній звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ №377-п від 26.10.2018 року та згідно запису №9 від 29.10.2018 року, запис №8 недійсний та ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року.

Встановлено, що з 26.10.2018 року по 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що стверджується листками непрацездатності. З 3 грудня 2018 року перебував на амбулаторному лікуванні.

Крім того встановлено, що в період написання заяви на звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення предбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Вподальшому вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2019 року ОСОБА_1 було виправдано.

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, про який він просить, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку. Таке звільнення вважається «за власним бажанням з поважних причин».

Слід зазначити, що звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін, жодних обмежень для роботодавця чинне законодавство України не передбачає.

Працівник, який бажає звільнитися за власним бажанням повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням і на 14-й день (від дня прийняття працедавцем заяви на звільнення) роботодавець звільняє працівника.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Судом встановлено, що між сторонами була домовленість про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи ОСОБА_1 датою 26.10.2018 року, та такий був звільнений на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року. Станом на день звільнення заборгованості по заробітній платі перед позивачем була відсутня.

При цьому, належних та допустимих доказів того, що позивач був змушений написати цю заяву через тиск чи був введений в оману суду не надано. Позивачем не надано суду жодного доказу щодо тиску, який на нього чинився. Дане твердження позивача також спростоване показами свідків допитаних у судовому засіданні.

Крім того на запитання суду, чи звертався останній до правоохоронних органів, у зв`язку з погрозами у його бік та вчиненням тиску на нього, позивач повідомив, що не звертався, оскільки перебував у важкому психологічному стані і взагалі не розумів, що відбувається, тому вирішив чекати чим завершиться кримінальне провадження відносно нього, чому не звернувся після ухвалення вироку, пояснити не зміг.

Щодо посилання представника позивача, що стороною відповідача не спростовано обставин вчинення тиску на позивача, суд ставиться до вказаного критично, оскільки кожна сторона має довести ті обставини на які посилається, разом з тим стороною позивача як вже було зазначено не представлено доказів вчинення тиску, отже стороні відповідача не має, що спростовувати.

Щодо доказів, які надані представником позивача 24.01.2023 року, 23.02.2023 року, 11.04.2023 року на підтвердження нібито неприязних відносин між ОСОБА_1 та керівництвом «Укргазбанку» які тривають і по цей час, що і підтверджує вплив та тиск на ОСОБА_1 , то такі суд до уваги не приймає, оскільки вони подані поза межами встановленого ЦПК України строку подання доказів, та окрім того сторона позивача не клопоче про поновлення такого строку у встановлені ЦПК України спосіб та порядку, хоча ст. 127 ЦПК України надає їй таке право.

Разом з тим суд звертає увагу, що відповідно до, ч.ч. 8,9 ст. 81 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Як вбачається з матеріалів клопотання про долучення таких доказів, вказані докази стороні відповідача не надсилались.

Щодо дати звільнення ОСОБА_1 29.10.2018 року, судом встановлено, що згідно заяви ОСОБА_1 від 25.10.2018 року про звільнення за власним бажанням, волевиявленням останнього було звільнення з 26.10.2018 року, а не з 29.10.2018 року.

Суд погоджується з тою обставиною, що не погодившись на дату звільнення ОСОБА_1 з 26.10.2018 року, роботодавець ПАТ «Укргазбанк», повинен був узгодити дату звільнення з 29.10.2018 року з позивачем або звільнити останнього по спливу 14 днів.

Однак, суд приходить до висновку, що враховуючи волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням, що підтверджується власноручно поданою заявою, вказане порушення відповідача не може слугувати безумовною підставою для поновлення на роботі, при відсутності інших підстав для такого, а може бути підставою для внесення відповідних змін до наказу, зокрема щодо дати звільнення, проте таких вимог позивачем не пред`являється.

Що стосується звільнення ОСОБА_1 у період його тимчасової непрацездатності, суд констатує наступне.

Як вбачається із листка непрацездатності серії АДМ №621285 від 26 жовтня 2018 року, факт захворювання ОСОБА_1 було зафіксовано з 26 жовтня 2018 року.

Разом з тим, у ст. 38 КЗпП України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна до тієї, що міститься у ст. 40 КЗпП. З огляду на це, працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 25.03.2019 року у справі № 310/1360/17 та 12.08.2019 року у справі 367/5375/16.

Щодо поважності пропуску строку звернення до суду.

За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Трудову книжку позивачем було отримано 31 жовтня 2018 року. Позовна заява надійшла до суду 13 грудня 2019 року. Тобто позивачем ОСОБА_1 строк звернення до суду пропущений.

Як на причину пропуску строку звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі у своїх поясненнях та свідченнях як свідка ОСОБА_1 посилається на свій важкий психологічний стан, у якому він перебував після оголошення йому підозри та звільнення, зазначає що на початку був сконцентрований виключно на кримінальному провадженні.

В процесі розгляду справи, ОСОБА_1 було заявлено клопотання про проведення судової психологічної експертизи.

Ухвалою суду від 27.10.2021 року клопотання сторони позивача було задоволено та у справі призначено психологічну експертизу.

Вказана ухвала суду була оскаржена ПАТ «Укргазбанк» та постановою Закарпатського апеляційного суду від 17.05.2022 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

На встановлення і підтвердження свого психологічного стану позивач, самостійно звернувся до експерта, та суду було надано висновок експертного дослідження від 01.11.2022 року за № ЕД-19/107-22/4517-ПС, складений експертом Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Щодо вказаного доказу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно вказаного експертного дослідження, вбачається, що до експертної установи надійшла заява адвоката Попової Г.М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 щодо проведення експертного психологічного дослідження щодо визначення індивідуально-психологічних особливостей та емоційних станів ОСОБА_1 .

Частиною шостою статті 106 ЦПК України визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Разом із тим, у висновку експертного дослідження від 01.11.2022 року не зазначено, що експерт психолог обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Як вже було зазначено вище вказаний висновок складений на підставі звернення адвоката.

Тобто, на думку суду, поданий суду висновок експертного досліжєення не відповідає вимогам ЦПК України, щодо висновку експерта.

На необхідності зазначення у висновках експертів, у разі їх замовлень стороною у справі, що такі підготовлені для подання до суду, і зазначення, що експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, неодноразово звертав увагу Верховний Суд, а саме у Постанові від 25.10.2022 року за № 307/2175/15-ц , а також у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.

Відповідно до вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Ураховуючи викладене, суд не може брати до увгаи вказаний висновок.

Щодо показів свідків які вказували на важкий психологічний стан ОСОБА_1 , свідок ОСОБА_13 зазначив, що бачив позивача лише в жовтні 2018 року і ще наприкінці року, у 2019 році вони вже н бачились. Свідок ОСОБА_10 пояснювала, що її син дійсно 1,5 місяці лікувався і після подій пов`язаних із його звільненням перебував у дуже пригніченому стані, однак вподальшому зазначила, що син боявся подавати заяву про поновлення на роботі через тискі шукав роботу в інших місцях. Крім того свідок ОСОБА_10 є мамою позивача, а відтак особою зацікавленою.

Враховуючи наведене, суд не знаходить поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою більше ніж на один рік. Встановлені судом обставини, не підтверджують безперервності поважності причин пропуску вказаного строку, а саме тяжкого захворювання та важкого психологічного стану позивача впродовж року, що позбавляло його можливості вчасно знайти адвоката та звернутись до суду, на підтвердження вказаних аргументів говорить той факт, що протягом цього часу позивач намагався влаштуватись на роботу в інші банки та Ужгородську міську раду, а вподальшому зареєструвати ФОП, що позивачем не оспорюється і визнається. Вказані дії потребують уваги, концентрації, відповідних дій щодо пошуку місця роботи, оформлення та подання відповідних документів, що не може, на думку суду свідчити про важкий психологічний стан такої особи, який би перешкоджав знайти адвоката і звернутись вчасно до суду з відповідною позовною заявою.

Посилання ОСОБА_1 на те що він очікував чим завершиться кримінальне провадження, тому не звернувся вчасно до суду із позовом, суд оцінює критично, як спосіб захисту, враховуючи той факт, що після ухвалення виправдувального вироку, останній лише через три місяці звернувся до суду.

При цьому, суд звертає увагу, що наявність кримінального провадження, жодним чином не перешкоджала позивачу вирішувати спір в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підстави позову, та приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні слід відмовити саме за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 38, 235 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 76, 81, 141, 258, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», , місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул.. Б.Хмельницького, 16-22

Повний текст рішення складено 29.05.2023 року включно.

Суддя К.С. Дегтяренко