ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 638/6769/20

провадження № 22ц/818/2497/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 , представник відповідачки ОСОБА_4 ,

треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2010 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 4630-В-С набула у власність нежитлові приміщення підвальної частини №1б, 2-:-20, 10a, 10б, 11a, I житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , які до того орендувала з правом приватизації (викупу).

Вказали, що нежитлові приміщення потребували капітального ремонту, коштів на який у них не було. У зв`язку з цим у вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась за допомогою до чоловіка своєї сестри ОСОБА_5 та його братів ОСОБА_6 і ОСОБА_6 .

Під час спілкування з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 щодо допомоги у капітальному ремонті нежитлових приміщень ОСОБА_1 повідомила, що має грошові зобов`язання перед трьома своїми знайомими, у яких вона взяла у борг 30 000,00 доларів США з метою викупу нерухомості. Строк виплати за першою борговою розпискою вже минув, за другою настає у лютому 2014 року, за третьою - у жовтні 2014 року.

У свою чергу, ОСОБА_6 вказав, що зазначені кошти вони будуть повертати усі разом. Проте, необхідно буде формально на час проведення ремонтних робіт у нежитлових приміщеннях переписати такі приміщення на його тещу ОСОБА_3 . Такі дії необхідні з метою уникнення можливого арешту нерухомості та звернення стягнення на майно, і як гарантія того, що після завершення ремонтних робіт буде укладений договір щодо порядку використання нерухомого майна та пропорційного розподілу прибутків від здачі його в оренду.

Зазначили, що на вказану пропозицію ОСОБА_6 вони погодились. 17 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу №732, який є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, і жодних дій на його виконання сторонами не вчинялось.

Вказали, що з листопада 2013 року у нежитлових приміщеннях поступово почали проводитись ремонтні роботи. Спочатку відремонтовано нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , потім - по АДРЕСА_1 , а восени 2015 року - приступили до ремонту приміщень по АДРЕСА_3 . Наприкінці 2016 року всі ремонтні роботи було завершено, приміщення здавались в оренду, а прибутки розподілялись між усіма.

Однак, у грудні 2018 року ОСОБА_1 від ОСОБА_5 стало відомо, що вона не буде отримувати кошти від оренди нежитлових приміщень у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 як їхня власниця з вересня 2018 року скоротила наполовину виплату ОСОБА_6 його частини прибутку від здачі в оренду нежитлових приміщень, а з початку грудня 2018 року взагалі припинила такі виплати. Від ОСОБА_6 їй стало відомо, що його дружина ОСОБА_8 та теща ОСОБА_3 на початку грудня зустрічались з усіма орендарями нежитлових приміщень, яким повідомили, що власницею вказаних нежитлових приміщень є ОСОБА_3 , та саме їй і її дочці необхідно сплачувати орендну плату. Після цього вона попросила ОСОБА_6 повернути їй усі документи, які вона передавала йому для укладення договорів оренди. Однак він їй повідомив, що ОСОБА_8 пішла від нього до своїх батьків та забрала із собою усі документи. У подальшому ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_8 з метою добровільного повернення нежитлових приміщень, однак ОСОБА_8 відмовилась.

Зазначили, що перед укладенням договору купівлі-продажу його сторони усвідомлювали, що цей договір виконуватись не буде, та дійсним наміром його сторін є не купівля-продаж нерухомості, а можливість проведення іншими особами капітального ремонту нежитлових приміщень та спільне їх використання для отримання прибутку. Крім того, підписання оспорюваного договору мало на меті збереження нежитлових приміщень від можливого звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями ОСОБА_1 . Сторони усвідомлювали, що після завершення ремонту приміщень буде укладений інший справжній договір щодо порядку використання майна та пропорційного розподілу прибутків. Після укладення договору вона продовжувала протягом чотирьох років фактично володіти та користуватися приміщеннями, отримувала прибутки від здачі в оренду. ОСОБА_3 не вчиняла будь-яких дій щодо фізичного прийняття нежитлових приміщень у власність, не складались акти приймання-передачі, технічна документація тощо.

Просили:

визнати з моменту його вчинення недійсним (фіктивним), укладений 17 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвальної частини №1 б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 вартістю за договором купівлі-продажу 239 017,00 грн;

зобов?язати ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_7 повернути ОСОБА_1 у натурі нежитлові приміщення підвальної частини №16, 2-:-20, 10a, 106, 11а, І житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 вартістю за договором купівлі-продажу 239 017,00 грн;

зобов?язати ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_7 повернути ОСОБА_1 у натурі все рухоме майно, яке знаходиться у нежитлових приміщеннях підвальної частини №16, 2-:-20, 10a, 106, 11a, I житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого наведений в акті від 15 жовтня 2016 року приймання-передачі нежитлового приміщення та іншого обладнання, що передаються в оренду, який є додатком №2 та невід?ємною частиною договору оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 № 02/16 від 15 жовтня 2016 року;

вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, провадження у частині вимог до ОСОБА_7 закрито у зв`язку з його смертю.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права на неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наданим доказам у справі. Укладений між сторонами договір є фіктивним, адже вони при його укладенні не передбачали реальне настання наслідків. У судовому засіданні 09 грудня 2020 року відповідачка підтвердила, що вперше побачила її 17 червня 2015 року у нотаріуса, а кошти за договором нібито перед тим сплатила не їй як продавцю, а своєму на той час зятю ОСОБА_6 . З червня 2015 року по грудень 2018 року вона та ОСОБА_6 продовжували вчиняти дії з володіння і управління нерухомим майном, здійснювали капітальний ремонт. Натомість ОСОБА_3 не надала доказів проведення нею ремонту. Суд не надав належної оцінки її борговим розпискам, договору про надання послуг, пов`язаних з продажем приміщень, договору про надання послуг, пов`язаних зі здачею приміщень в оренду, її листуванню як фактичного власника майна щодо відмови від продажу нежитлових приміщень у зв`язку з початком ремонту, договору на виконання будівельних фасадних та інших ремонтних робіт з актом виконаних робіт та документами про оплату, договору від 14 червня 2015 року на проведення експертної грошової оцінки приміщень і договору від 26 березня 2018 року на проведення експертної грошової оцінки приміщень для вчинення нотаріальних дій щодо поділу між особами, за рахунок яких здійснювався капітальний ремонт, договору позики грошей від 01 лютого 2016 року для завершення ремонту, доказам фінансових зобов`язань ОСОБА_3 , її позовній заяві до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором та відшкодування збитків, її та ОСОБА_6 позовній заяві до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, відшкодування його вартості і доходів, а також показанням свідків.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила її задовольнити. Повідомили про обставини справи та вважали, що фіктивність оскаржуваного договору полягає саме в не створенні правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Зазначили, що сторони не вчинили жодних дій на виконання цього договору.

В свою чергу представник ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та пояснив, що ознак фіктивності договору купівлі продажу в даному випадку немає. Після укладення оскаржуваного договору ОСОБА_3 стала власницею спірних приміщень. Ремонтувала ці приміщення, укладала договори оренди з орендарями на спірні приміщення, отримувала орендну плату як власниця. При цьому акцентував увагу суду на тому, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину, чого не було з боку ОСОБА_3 .

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу фіктивним не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 732 (а. с. 24 том 1).

За умовами договору ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність та зобов`язалась оплатити на визначених договором умовах нежитлові приміщення підвальної частин №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ «А-5»загальною площею 227,0 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Нежитлові приміщення, що відчужуються, належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору № 4630-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 01 грудня 2010 року, реєстровий № 4201.

Продаж вчинено за суму 239 017,00 грн. Розрахунок в цій сумі грошей між сторонами за цим договором проведений повністю ще до підписання договору згідно діючого законодавства. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні нежитлові приміщення. За їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цих нежитлових приміщень є справедливою, відповідає їх дійсності.

Оціночна вартість вказаних нежитлових приміщень становить 239 017,00 грн згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 15 червня 2015 року, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 на підставі договору № 14/06-2015 від 14 червня 2015 року на проведення експертної оцінки майна, укладеного між ним та ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 1-2).

Згода на продаж вказаних нежитлових приміщень надана чоловіком продавця ОСОБА_2 , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. 17 червня 2015 року, реєстровий №730.

Продавець звільнив вказані нежитлові приміщення від речей, що йому належать, те передав його покупцю.

Сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії). Цей договір не є фiктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним немає. Цей договір підписується сторонами добровільно. Зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі.

На підставі договору купівлі-продажу право власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 208031823 від 04 травня 2020 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 червня 2015 року № 39198452 (а. с. 25, 160 том 1).

На час укладення вищевказаного договору ОСОБА_1 мала невиконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Зокрема, 07 листопада 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у борг 12 000,00 доларів США на строк два роки, що також підтверджується її письмовою розпискою (а. с. 64-65 том 1). Вказані кошти ОСОБА_1 повернула ОСОБА_10 02 вересня 2016 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 66).

03 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримала у борг у ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути через рік, у лютому 2014 року, що підтверджується її розпискою. Вказані кошти ОСОБА_1 повернула ОСОБА_11 20 липня 2017 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_11 (а. с. 68, 69 том 1).

15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала у борг у ОСОБА_12 8 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути не пізніше 15 жовтня 2014 року, на підтвердження чого склала розписку. Вказані кошти ОСОБА_1 повернула ОСОБА_12 10 жовтня 2014 року, що підтверджується розпискою (а. с. 67 том 1).

До укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, 24 лютого 2014 року ОСОБА_1 укладала з Інвестиційно-консалтинговою компанією «Проконсул» договір про надання послуг, за умовами якого компанія надає інформаційно-консультаційні послуги, пов`язані з пошуком фізичної або юридичної особи, зацікавленої в придбанні права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а І житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м. У січні 2016 року ОСОБА_1 повідомила товариство про розірвання договору від 24 лютого 2014 року, оскільки вона вирішила приступити до капітального ремонту приміщень (а. с. 134-139, 140 том 1).

Після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме 01 грудня 2015 року , ОСОБА_1 укладала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 договір №232 про виконання робіт, за яким фізична особа-підприємець ОСОБА_13 взяв на себе обов`язок виконати ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 395 000,00 грн (а. с. 142-148 том 1).

01 грудня 2015 року та 24 квітня 2016 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_13 сплачено 250 000,00 грн та 145 000,00 грн, що підтверджується товарними чеками № 1/1 та № 1/24 (а. с. 150, 151 том 1).

24 квітня 2016 року ОСОБА_1 підписано акт виконаних робіт за договором № 232, що підтверджує його виконання (а. с. 149 том 1).

Допитаний судом першої інстанції як свідок ОСОБА_13 надав показання, що він займається будівництвом житлових і нежитлових будівель та іншими видами діяльності у галузі будівництва. ОСОБА_1 звернулася до нього як до фізичної особи-підприємця із замовленням на проведення відповідних робіт у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 . Між ним та ОСОБА_1 укладено відповідний договір на виконання робіт. Всі оплати за договором здійснювала ОСОБА_1

ОСОБА_3 жодних замовлень чи оплат по ним не здійснювала.

01 лютого 2016 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів без нарахування відсотків та цільовим використанням суми позики, за умовами якого ОСОБА_14 передала ОСОБА_5 у власність грошові кошти у сумі 30 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 01 лютого 2017 року з цільовим використанням для завершення ремонтів: нежитлових приміщень першого поверху № І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв м, розташованих у житловому приміщенні літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлових приміщень підвальної частини № 1-б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І загальною площею 227,0 кв м, розташованих у житловому будинку літ «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження факту отримання зазначених коштів ОСОБА_5 складено розписку (а. с. 15-16, 17 том 2).

23 травня 2016 року ОСОБА_1 уклала з Інвестиційно-консалтинговою компанією «Проконсул» договір про надання послуг, за умовами якого компанія надає інформаційно-консультаційні послуги, пов`язані з пошуком фізичної або юридичної особи, зацікавленої в придбанні права оренди на нерухоме майно: нежитлові приміщення №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а І житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв м, попередньо попросивши у листі від 19 травня 2016 року підготувати такий договір (а. с. 128-133, 141 том 1).

26 березня 2018 року між ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 укладено договір № 26/03/2-2018 на проведення експертної оцінки майна з метою визначення вартості спірних нежитлових приміщень з урахуванням вартості проведеного у них ремонту для вчинення нотаріальних дій щодо поділу їх в натурі між особами, за рахунок яких здійснювався капітальний ремонт (а. с. 2 том 2).

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якою уповноважила його, зокрема, представляти її інтереси з питань користування, здавання в оренду тощо нежитлових приміщень підвальної частини № 1-б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І загальною площею 227,0 кв м, розташованих у житловому будинку літ «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 57 том 1).

Разом з тим, у 2016-2020 роках між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_16 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_17 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_18 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_19 укладались договори оренди нежитлових приміщень, а також додаткові угоди до них і акти приймання-передачі нежитлових приміщень та іншого обладнання, що передаються в оренду, за умовами яких орендарям надавались в оренду нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_3 (а. с. 58-63, 161-190 том 1).

З 13 грудня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а. с. 166-168, 191-192 том 1, а. с. 3 том 2).

У квітні 2020 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_3 повідомлення про намір оспорити у суді договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17 червня 2015 року та просила повідомити про це орендарів (а. с. 54-56 том 1).

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 пояснила, що ОСОБА_1 є її рідною сестрою, а третя особа ОСОБА_5 - її чоловіком. У лютому 2013 року її сестра повідомила про те, що вона орендувала приміщення по АДРЕСА_1 , в подальшому їх приватизувала, однак при цьому у неї з`явилися борги. Просила їх допомогти їй. Брати її чоловіка пообіцяли допомогти з ремонтом. Після чого приміщення фіктивно переписали на ОСОБА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 повідомив, що з дитинства знає ОСОБА_6 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Крім того, він був виконавцем будівельних робіт в спірних нежитлових приміщеннях. ОСОБА_3 не знає. Виконував роботи десь з 2015 року. В 2016 році приміщення вже було готове. Здавав приміщення ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснив, що він добре знає родину ОСОБА_1 , оскільки вони доводяться один одному родичами. На прохання ОСОБА_6 він привозив ОСОБА_1 та її чоловіка до приватного нотаріусa Звєрєва А.М. При укладенні спірного договору купівлі-продажу був присутнім ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , її чоловік та ОСОБА_3 і її чоловік. ОСОБА_3 повідомили, що всі документи готові, потрібно їх тільки підписати. Жодних розрахунків з ОСОБА_3 не проводилось. З нотаріусом розраховувався ОСОБА_6 .

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 є спори в інших справах, в яких вони також посилаються на заволодіння ОСОБА_3 їхнім майном. У березні 2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 звернулись до суду з вимогами до ОСОБА_3 щодо стягнення з неї витрат на ремонт спірних нежитлових приміщень, доходу від їхньої оренди та пені. У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та відшкодування збитків, в якому просила стягнути з відповідачки кошти за договором купівлі-продажу, який оспорює у цій справі (а. с. 103-167, 211-224 том 2).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20 (провадження № 61-4796св22).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, від 16 жовтня 2023 року у справі № 570/3667/19, від 29 вересня 2023 року у справі № 443/1665/18, провадження № 61-12508св22.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно до статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду. Вони знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Вважають, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, тобто вчиненого боржником на шкоду кредитору. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року, справа № 489/5148/18, провадження № 61-20593св19.

З вищезазначеного випливає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як встановлено судом, спірний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписано його сторонами. Учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов. Сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Після укладення договору купівлі-продажу від 17 червня 2015 року на виконання його умов право власності на спірні нежитлові приміщення перейшло до ОСОБА_3 та було зареєстровано за нею в установленому законом порядку.

У подальшому з 2016 року ОСОБА_3 отримала статус фізичної особи-підприємця, що займається передачею нерухомого майна в оренду, та передала спірні приміщення в оренду іншим фізичним особам-підприємцям, отримувала прибуток, тобто володіла та користувалась таким майном, вчиняла щодо нього юридично значимі дії.

Установивши, що передбачені оспорюваним договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору виконали його, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого правочину недійсним з підстав фіктивності.

Під час розгляду справи позивачі належними і допустимими доказами не довели, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків з боку покупця ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, укладений з метою виведення нерухомого майна з власності ОСОБА_1 аби не допустити звернення стягнення на нього за її невиконаними борговими зобов`язаннями, а також з метою гарантування укладення в майбутньому іншого договору між особами, які вкладуть кошти у ремонт приміщень щодо поділу такого майна та прибутків від нього.

Однак, укладення договору купівлі-продажу від 17 червня 2015 року, за яким право власності на спірне майно перейшло до ОСОБА_3 , жодним чином не могло гарантувати подальший поділ такого майна та прибутків від нього між іншими особами. Попереднього договору, який би свідчив про наміри укласти в майбутньому якийсь інший договір, чи договору про спільну діяльність заінтересовані у нерухомому майні особи не укладали.

Щодо укладення оспорюваного договору з метою виведення майна з власності ОСОБА_1 , яка мала боргові зобов`язання, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що зобов`язання позивачки не були забезпечені іпотекою спірного майна. Отже, звернути стягнення на нежитлові приміщення у позасудовому порядку кредитори не могли. Позивачі не надали суду доказів, які свідчили б про те, що станом на дату укладення оспорюваного правочину кредитори ОСОБА_1 звертались до неї з позасудовими вимогами чи з позовами до суду, що були наявні судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь її кредиторів коштів, так само як і доказів, які свідчили б про відкриття виконавчих проваджень, за якими здійснювалося б примусове стягнення, в межах яких могли б бути реалізовані спірні нежитлові приміщення. Сама по собі наявність на той час у ОСОБА_1 зобов`язань з повернення боргів не свідчить про фіктивність укладеного нею договору. На підставі наявних у матеріалах справи доказів не було встановлено факту укладення фраудаторного правочину. Тож відповідні доводи позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона фактично не отримувала грошових коштів за продаж спірного майна від ОСОБА_3 , а відповідачка посилалась на те, що передала кошти не їй, а ОСОБА_6 , не можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки такі доводи можуть свідчити про неналежне виконання умов вказаного правочину, а не про його недійсність. З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися з вимогами про стягнення неотриманих нею коштів за продаж майна за договором купівлі-продажу, що вона і зробила, звернувшись до суду з вимогами у справі № 638/5746/21.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з червня 2015 року по грудень 2018 року вона та ОСОБА_6 продовжували вчиняти дії з володіння і управління нерухомим майном, здійснювали капітальний ремонт. Так, вона укладала договори про надання послуг щодо спірного майна, ОСОБА_6 - договори на проведення експертної грошової оцінки приміщень, а ОСОБА_5 договір позики коштів для проведення ремонту. Разом з тим це також не є підставами для визнання правочину фіктивним, адже свідчать лише про наміри позивачки та третіх осіб володіти цим майном, однак не про відсутність у ОСОБА_3 намірів досягти правового результату за договором купівлі-продажу.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд не надав оцінки її позовній заяві до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором та відшкодування збитків, її та ОСОБА_6 в позовній заяві до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, відшкодування його вартості і доходів судова колегія відхиляє, оскільки виникнення цих судових спорів не дає підстав для визнання договору купівлі-продажу фіктивним та свідчить про наявність у позивачки та третьої особи інших належних способів захисту своїх прав, які на їх думку порушено, ніж визнання договору недійсним.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд не надав належної оцінки показанням свідків, є необґрунтованими, оскільки у рішенні суду наведено мотиви, з яких він не взяв до уваги показання свідків як підставу для задоволення позову. До того ж, рішення суду не може ґрунтуватися лише на показаннях свідків, які суперечать іншим матеріалам справи.

При цьому, заяву відповідачки про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог, а у даному разі вимоги позивачів не доведені.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.