КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №376/1596/22 Головуючий у І інстанції - Віговський С.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Вакуленко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не є учасником справи, ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: земельну ділянку, площею 2,7141 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район (бувший Сквирський район), село Дулицьке, кадастровий номер :03:020:0005, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 червня 2022 року серії НОМЕР_1 , виданого Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №313.

Вказував, що після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 2,7141 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район (бувший Сквирський район), село Дулицьке, кадастровий номер :03:020:0005, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зауважував, що він фактично прийняв спадщину, земельна ділянка передана ним в оренду.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, площею 2,7141 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район (бувший Сквирський район), село Дулицьке, кадастровий номер :03:020:0005, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з указаним рішенням, представник особи, яка не є учасником справи, ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що розглядаючи цивільну справу суд першої інстанції не залучив ОСОБА_1 до участі у ній та ухвалив рішення, порушивши його права на спадщину після померлого батька ОСОБА_5 .

У мотивування скарги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки , площею 2,7141 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район (бувший Сквирський район), село Дулицьке, кадастровий номер :03:020:0005, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги.

У свою чергу, ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріуса.

Зауважує, що подав позов до Сквирського районного суду Київської області про визнання права власності на спадщину та в ході розгляду справи №376/79/23 дізнався, що оскаржуваним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 вересня 2022 року вже визнано право власності на спірну спадкову земельну ділянку.

Посилається на те, що ОСОБА_3 неправильно визначено відповідачем у даній справі ОСОБА_4 - брата померлого ОСОБА_5 , оскільки він є спадкоємцем другої черги та визнав позовні вимоги, що свідчить про те, що між сторонами фактично не існувало спору.

Наголошує, що спір щодо вказаної земельної ділянки існує між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

При цьому, відповідач (інший спадкоємець за законом) до підготовчого судового засідання позов визнав, про що подав до суду відповідну заяву.

Проте, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 червня 2022 року серії НОМЕР_1 , виданого Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №313.

Спадкоємець заповіту не залишав.

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 2,7141 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район (бувший Сквирський район), село Дулицьке, кадастровий номер :03:020:0005, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З матеріалів справи також убачається, що особами, які звернулися до Сквирської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 є: син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_6 , дружина ОСОБА_7 .

Відповідно до заяви від 19 червня 2022 року ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_5 (а.с. 36).

Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Частиною першою статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після вирішення питання про відкриття апеляційного провадження та прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, до розгляду, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які саме.

Враховуючи те, що згідно матеріалів справи ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на спірну земельну ділянку, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Статтями 1261-1265 ЦК передбачено п`ять черг спадкування за законом, які у визначеному законодавством порядку визначають порядок спадкування почергово.

У межах однієї і тієї самої черги спадкоємці спадкують майно померлого у рівних частках.

При цьому, право на спадкування кожною наступною чергою спадкоємців за законом настає при відсутності спадкоємців попередньої черги або при неприйнятті ними спадщини або відмови від її прийняття, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги усунені від права на спадкування.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, другий з подружжя та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до пункту 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати:

- місце відкриття спадщини;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Предметом спору у даній справі є визнання права на спадкове майно - земельну ділянку, а тому відповідачами у справі мають бути інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , як сини померлого ОСОБА_5 , відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги.

При цьому ОСОБА_4 , будучи братом померлого ОСОБА_5 , є спадкоємцем другої черги.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги померлого ОСОБА_5 . Доказів про те, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину або був усунутий від права на спадкування матеріали справи не містять.

ОСОБА_4 , як спадкоємець другої черги, при наявності спадкоємців першої черги є неналежним відповідачем у справі, а спір з приводу права власності на земельну ділянку виник між спадкоємцями першої черги.

Клопотань щодо заміни неналежного відповідача в суді першої інстанції позивачем заявлено не було.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача, слід відмовити.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи, а також вимоги і підстави позову, розглянув справу за відсутності копій матеріалів спадкової справи відносно померлого ОСОБА_5 , не встановив коло спадкоємців померлого та належність відповідачів у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, що свідчить про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування такого рішення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати за подання позовної заяви слід покласти на позивача.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник