ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 травня 2019 року між позивачем та відповідачкою укладено договір безпроцентної позики грошових коштів № 31/05/19-8 в сумі 94323 гривні, що на день укладання договору еквівалентно 3510 доларів США за курсом НБУ 26,872573 гривні, із поверненням у визначений договором строк .

29 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 7 до договору позики № 31/05/19-8, якою змінено строк та графік повернення позики, а також суму, а саме 99825 гривень, що еквівалентно 3630 доларам США у відповідності до курсу АТ «КБ «Приватбанк» на дату укладення додаткової угоди 27,5 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці грошові кошти у розмірі 99825 гривень, що підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_2 від 29 червня 2021 року. Однак відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала в повному обсязі. Відповідачкою в рахунок погашення заборгованості сплачено 260 доларів США. Іншу частину зобов`язання за договором позики, зокрема в частині повернення грошових коштів у розмірі 3370 доларів США, що еквівалентно сумі 129812 гривень 40 копійок, нею не виконано.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідачки суму заборгованості за договором позики у сумі 129812 гривень 40 копійок, штраф у сумі 115777 гривень 25 копійок та 3 % річних у сумі 2208 гривень 59 копійок, а всього 247798 гривень 24 копійки разом із судовим збором у сумі 1982 гривні 38 копійок та витрати на правову допомогу у сумі 26000 гривень.

Заочним Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики № 31/05/19-8 від 31 травня 2019 року у розмірі 90990 гривень та три відсотки річних у розмірі 1316 гривень 24 копійки, а всього 92306 гривень 24 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1238 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 5000 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2019 року сторонами був укладений договір позики № 31/05/19-8, за яким позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у сумі 94323 гривні, що на день укладання договору за курсом НБУ 26,872573 гривень еквівалентно 3510 доларів США. В свою чергу, відповідачка зобов`язалася повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеним цим договором умовами, зокрема, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати 3510 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, але не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання цього договору, тобто до 31 серпня 2018 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Пунктом 5 даного договору визначено, що позичальниця зобов`язана повернути позикодавцеві суму позики, визначену у п. 1 даного договору відповідно до графіку повернення позичальницею грошових коштів: до 30 червня 2019 року 2419 гривень, що еквівалентно 90 доларам США; до 31 липня 2019 року 5643 гривні 24 копійки, що еквівалентно 210 доларам США; до 31 серпня 2019 року 86261 гривню, що еквівалентно 3210 доларам США.

При цьому, пунктом 6 цього договору позики визначено, що вона може бути повернута достроково.

Разом з цим, приписами п. 10 даного договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальниця зобов`язується сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики позичальниця зобов`язалася сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1 % за кожен календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості.

Крім того, пунктом 12 договору визначено, що забезпеченням виконання позичальницею зобов`язання за цим договором є передача у заставу рухомого майна автомобіля Renault, модель Kangoo, шасі НОМЕР_1 , 2013 року випуску, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний В, колір червоний, державний номер НОМЕР_2 , що належить позичальниці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 06 квітня 2017 року центром 0741.

31 травня 2019 року сторонами укладено додаткову угоду № 7 до вищевказаного договору позики , якою внесено зміни до п. 1, 5 та 6 даного договору шляхом викладення їх в новій редакції.

Так, сторони погодили п. 1 договору у такій редакції: позикодавець передав у власність позичальниці, з позичальниця приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 99825 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 3630 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «Приватбанк», встановленим на момент укладення даного договору (1 долар США = 27,50) гривень, в свою чергу позичальниця зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 3630 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «Приватбанк» - на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 31 серпня 2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Пункт 5 договору сторони виклали в наступній редакції: «Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів: до 30 червня 2021 року включно 5775 гривень, що еквівалентно - 210 доларам США; до 31 липня 2021 року включно 5775 гривень, що еквівалентно - 210 доларам США; до 31 серпня 2021 року включно 88 275 гривень, що еквівалентно 3 210 доларам США».

При цьому, у пункті 6 договору сторони визначили, що позика може бути повернута позикодавцю достроково, а забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль RENAULT, модель KANGOO, шасі (кузов, рама) НОМЕР_4 , 2013 року випуску, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний - В, колір червоний, державний номер НОМЕР_2 , та належить позичальниці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 06 квітня 2017 центр 0741. Додатковим забезпеченням виконання позичальницею зобов`язань за цим договором є підписана генеральна довіреність від 31 травня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Кучер А.А. та зареєстрована в реєстрі за № 1800.

Разом з цим, сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної Угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальниці в день підписання даної Угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, позичальниця надала позикодавцю власноруч написану нею розписку.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки борг до теперішнього часу не повернуто, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму основного боргу в розмірі 90990 гривень та три відсотки річних у розмірі 1316 гривень 24 копійки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц.

При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 31 травня 2019 року № 31/05/19-8 року та додаткову угоду до нього № 7 від 31 травня 2019 року , за яким позивач надав у позику відповідачці грошові кошти у сумі 99825 гривень, що еквівалентно 3630 доларів США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на дату складання договору та додаткової угоди й, на підтвердження чого ОСОБА_2 складено та власноруч підписано відповідну розписку від 29 червня 2021 року (а. с. 54 та на звороті).

Оскільки пунктом 1 договору позики від 31 травня 2019 року та додатковою угодою до нього від 31 травня 2019 року визначено повернення позики у грошовій сумі в гривнях, в еквіваленті 3630 доларів США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» станом на день здійснення платежу, який визначений датою повернення боргу 31 серпня 2021 року, з урахування сплаченої суми, як то вказано самим позивачем у сумі 260 доларів США, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 1 договору позики та додаткової угоди до нього від 31 травня 2019 року з урахуванням різниці сплаченої суми, тобто еквіваленту 3370 доларів США, виходячи із розрахунку 3630 260, за офіційним курсом АТ «КБ «Приватбанк» станом на 31 серпня 2021 року 27 гривень, що дорівнює 90990 гривень (3370* 27,0000), а відтак з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню саме вказана грошова сума.

Щодо стягнення суми штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання.

Нормами ч. ч. 2-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами було погоджено строк виконання відповідачкою зобов`язання з повернення позики датою 31 серпня 2021 року.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України було встановлено з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно позичальницю звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Судом встановлено, що сторонами у договорі позики та додатковій угоді до нього від 31 травня 2019 року було обумовлено дату повернення позики 31 серпня 2021 року, а відтак право на стягнення 3% річних за користування грошовими коштами у позивача виникає лише 01 вересня 2019 року.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом задоволено вимогу про стягнення суми позики у розмірі 90990 гривень, ураховуючи те, що право вимоги на стягнення 3 % річних у позивача виникло 01 вересня 2019 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що з відповідачки на користь позивача за вказаний період часу підлягає сплаті 3 % річних у сумі 1316 гривень 24 копійки, виходячи із розрахунку 90990 гривень (сума позики, що підлягає стягненню) *3 % /100%*176(кількість прострочених днів)/356 (днів у році).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 92306, 24грн.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: