ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року

м. Чернівці

справа № 727/3373/23

провадження №22-ц/822/438/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника відповідача Поляк Марії Володимирівни

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2023 року, головуючий у першій інстанції Терещенко О.Є.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., у квітні 2023 року звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Зазначав, що набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 3 травня 2001 року зареєстрованого за номером НОМЕР_1 .

У зв`язку із зверненням ОСОБА_4 до суду з позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення у вересні 2022 року дізнався про вчинення правочину між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. 8 вересня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 грудня 2022 року у позові ОСОБА_4 відмовлено.

Під час апеляційного розгляду 5 квітня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Поляк М.В. заявила про здійснення продажу квартири та виселення за вимогами нового власника.

Має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. 8 вересня 2008 року, недійсним.

Просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.

Постановлено вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., в апеляційній скарзі просить ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що застосований захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного права та є неспівмірним із заявленими вимогами.

Заява ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивована наміром звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, побоюванням продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартири та виселення, залишення без житла у похилому віці.

Таким чином необхідність забезпечення позову зводиться до недопущення виселення ОСОБА_1 з квартири. Тому адекватним заходом забезпечення позову є заборона вчиняти дії, спрямовані на виселення ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції не враховано, що предметом позову є визнання договору недійсним, тобто вимоги немайнового характеру, рішення суду в разі задоволення позову не підлягає примусовому виконанню, тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не унеможливіть виконання рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про достатню обгрунтованість заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, з якими ОСОБА_1 пов`язується необхідність застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на квартиру.

Вказує, що у розумінні частини 3 статті 154 ЦПК України вжиття заходів зустрічного забезпечення є обов`язком суду.

ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову зазначалося про відсутність зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження, що спірне жиле приміщення є єдиним житлом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1, 2 ст.149, п.1, 2 ч.1 ст.150, ч.1 ст.153 ЦПК України та дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На обгрунтувнаня таких висновків суд першої інстанції зазначив, що предметом можливого позову є нерухоме майно, правовий статус якого може змінитись у разі задоволення позовних вимог.

Також суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вчинення нової реєстраційної дії щодо спірного нерухомого майна, яка може стати предметом позову, що унеможливить виконання рішення суду і захист прав та інтересів у разі задоволення позовних вимог.

Застосування такого заходу забезпечення позову не порушить права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чи інших осіб, а лише запровадить тимчасові обмеження, існування яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

На підставі ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частина 2 ст.149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року № 753/22860/17, провадження № 14 - 88цс20).

За змістом пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 жовтня 2018 по справі №183/5864/17-ц.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Предметом майбутнього позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній буде просити ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. 8 вересня 2008 року, недійсним.

На обґрунтування виду забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на можливість вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Отже, обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову спрямований на запобігання розпорядження ОСОБА_3 , ОСОБА_2 майном.

З матеріалів справи вбачається наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з приводу договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. 8 вересня 2008 року, тобто права власності на нерухоме майно.

За таких обставин забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідає вимогам ОСОБА_1 про визнання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування недійсним.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_3 , на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо відсутності підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. 8 вересня 2008 року.

З огляду на наведене ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мають можливість здійснити відчуження квартири АДРЕСА_1 .Чернівці іншій особі, у зв`язку з чим наявна можливість існування небезпеки заподіяння шкоди правам та охоронюваним законам інтересам ОСОБА_1 до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили.

Виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявно у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 майно, щодо якого ухвалено судове рішення.

Тому існує реальна загроза, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав або інтересів ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 не зможе захистити право власності на майно в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Разом з тим вжиття заходів забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмету спору, оскільки ці заходи спрямовані виключно на збереження вже існуючих обставин спірних правовідносин та не накладають обтяжливих обов`язків на ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження.

При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх.

Отже, накладення арешту на майно не завдасть шкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , не позбавить їх конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, а лише тимчасово обмежить право реалізувати вказане майно третім особам.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 915/373/20.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не вирішення судом першої інстанції питання зустрічного забезпечення.

Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право, проте не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Крім того, положеннями частини шостої статті 154 ЦПК України передбачено право відповідача звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які на його думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) вказано, що «доводи про незаконність ухвали, оскільки у заяві про забезпечення позову не зазначені пропозиції із зустрічного забезпечення позову і суд не вирішив питання про зустрічне забезпечення, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі № 753/18814/19 (провадження № 61-7575св20), від 05 листопада 2020 року в справі № 753/20666/16 (провадження № 61-5231св20).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 квітня 2023 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 квітня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 19 червня 2023 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді І. Н. Лисак

О. О. Одинак