Номер провадження 2/754/1050/23
Справа №754/9336/22
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Буша Н.Д.,

за участю секретарів с/з Зануди І.А., Шклярської К.Ю.,

представника позивача адвоката Сологуба В.Л.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Моценка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

19.10.2022 року позивач ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Сологуба В.Л. звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування вимог заяви позивач та представник позивача вказують, що 05.11.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, з того часу відповідач дитину не бачив. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_3 , станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. 16.12.2016 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 2000 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно від дня пред`явлення позову 02.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття. 23.03.2017 року постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження за вказаним рішенням суду щодо стягнення аліментів. 29.09.2022 року в присутності нотаріуса Морозова С.В. відповідачем заявлено, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені факти на думку позивача можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. покласти на відповідача.

22.12.2023 року від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про збільшення розміру судових витрат, в якому просить суд про збільшення витрат на правову допомогу в сумі 5 000 грн., а всього витрати на правову допомогу 10 000 грн. Крім того, подано заяву про виклик свідків.

13.02.2023 року від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист з проханням слухати справу у відсутності їх представника, а також висновок №102/02/38-674 від 13.02.2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина - ОСОБА_3

30.05.2023 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач зазначає, що все життя, яке він прожив з позивачем та після розлучення він працював та намагався постійно бути присутнім в житті свого сина ОСОБА_4 , фінансово забезпечуючи його. Відповідач пояснив, що він заробляв чималі кошти та його сім`я була повністю на його забезпеченні. Позивач не працювала та сім`я повністю залежала від нього, ні в чому собі не відмовляючи. У 2011 році відповідач відкрив транспортну компанію ТОВ «С.Т.М.-ГРУП» та був співвласником (33,3% власності), працюючи на посаді «Комерційний директор» до 2015 року. Після 2015 року відповідач відкрив іншу транспортну компанію ТОВ «ТМС-ГРУП» та постійно працював, намагаючись заробити кошти. Відповідач зазначає, що він постійно платив аліменти та був присутнім в житті свого сина і після розлучення вони гарно спілкувалися з позивачем. Відповідач постійно фінансово допомагав своєму сину ОСОБА_4 та знаходився на зв`язку з ними, намагаючись приймати участь у вихованні свого сина, якого він дуже сильно любить. В кінці 2019 року, працюючи в компанії ТОВ «МПС» найманим працівником на посаді «Заступник директора» відповідач звільнився, продав автомобіль та відкрив нову транспортну компанію ТОВ «Ті Ем Сі-ГРУП» поклавши на рахунок всі кошти з продажу автомобіля. В подальшому всі кошти знаходилися у безготівковій формі. В 2020 році епідемія Covid19 та локдауни спричинили те, що компанія зазнавала збитки в процесі роботи, потім відповідач був вимушений на початку 2022 року шукати роботу. Таким чином з 2020 року виникла заборгованість по аліментам, яку відповідач закрив перед позивачем в березні місяці 2022 року. Позивач 28.09.2022 року у виконавчій службі Деснянського району написала заяву про отримання аліментів у повному обсязі та що претензій до відповідача не має. Того ж дня 28.09.2022 року відповідач сплатив штраф 6 824,51 грн. за несвоєчасну сплату аліментів та через декілька днів отримав від виконавчої служби Деснянського району постанову про відсутність заборгованості. Відповідач зазначає, що він ніколи не підіймав руку на сина та на позивача. Відповідач приймав пряму участь у лікуванні дитини повністю за свої кошти та їздив на автомобілі по Києву, шукаючи в аптеках рідкісні препарати для лікування сина ОСОБА_4 .В період початку воєнного стану позивач почала вмовляти відповідача відмовитись від дитини на користь її нового чоловіка, щоб він міг всиновити дитину та без перешкод виїхати за кордон за рахунок того, що дитина має інвалідність. Просив в позові відмовити.

Крім того, 30.05.2023 року та 28.07.2023 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про виклик свідків.

02.08.2023 року, 09.10.2023 року та 11.12.2023 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких він зазначає, що він дуже сильно любить свого сина та не хотів, і не хоче відмовлятися від батьківства.

В судових засіданнях представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові.

В судових засіданнях відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на викладене у письмових поясненнях.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , переглянувши відеоносій та оцінивши зібрані по справі докази, представлені в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом і не заперечувалось сторонами, 05.11.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини.

16.12.2016 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , у розмірі 2 000 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно від дня пред`явлення позову 02.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

23.03.2017 року постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №53625447за вказаним рішенням суду щодо стягнення аліментів.

Відповідно до копії заяви від 29.09.2022 року, яка нотаріально засвідчена Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої за р.№788, відповідачем ОСОБА_1 заявлено, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_12 (а.с.6).

В позовній заяві, як на підставу щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, в якій зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Таким чином, сторона позивача в судовому засіданні просила суд про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідачем заперечується позов щодо позбавлення його батьівстких прав, оскільки він активно приймає участь у ихованні та розвитку дитини. Цікавиится його успіхами, здоров`ям, матеріально забезпечує. З пояснень відповідача з`ясовано, що був період часу, коли у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду та яку він в подальшому сплатив, але не зважаючи на це він завжди спілкувався з сином. Просив суд не враховувати його нотаріальну заяву щодо його згоди на позбавлення батьківстких прав, оскільки вказана заява була написана під тиском з боку позивача.

Крім того, відповідно до копії заяви від 10.10.2022 року, нотаріально засвідченої Захарченком Т.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої за р.№304 відповідачем ОСОБА_1 заявлено, що він просить вважати недійною вказану нотаріально засвідчену заяву про відмову від батьківських прав (а.с. 61).

До своїх письмових пояснень стороною відповідача було надано ряд письмових доказів, копії фотографій, а також відео файлів, які містяться на DVD-R дисках щодо його участі у розвитку дитини, які долучені до матеріалів справи. Зазначені докази були досліджені та оцінені судом.

Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації в місті надала до суду висновок від 13.02.2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказаний висновок складений без участі та без врахування пояснень відповідача, оскільки на день складання висновку, відповідач перебував за межами України, про що останній зазначав в своїх поясненнях.

Наданими відповідачем доказами підтверджується участь у догляді та вихованні його сина ОСОБА_3 .

Отже, матеріали справи містять інформацію, що ОСОБА_1 не ухилявся від виконання покладених на нього законом обов`язків по вихованню та догляду за його сином.

Також в матеріалах справи відсутні докази винної поведінки ОСОБА_1 , які б завдали шкоди його сину ОСОБА_3 , а позивачем не надано до суду належних доказів щодо негативної поведінки відповідача.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Навпаки, на протязі розгляду справи відповідач постійно спілкувався через телефонні розмови з сином, який знаходився за кордоном разом із матер`ю.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес матері до дитини.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Сторона позивача не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Керуючись Сімейним Кодексом України, ст.ст. 13 81, 89, 141, 223, 263, 265, 354-355 ЦПК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20.12.2023 року.

Суддя Н.Д.Буша