Справа № 132/2304/22
Провадження № 22-ц/801/1391/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуСправа № 132/2304/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Голоти Л.О., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №132/2304/22 за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Сокольвака Михайла Васильовича про стягнення заборгованості по заробітній платі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року про закриття провадження, яка постановлена суддею Сєліним Є.В. в Калинівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 16 травня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до арбітражного керуючого Сокольвака М.В. про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи його тим, що з 1997 року по 18 лютого 2008 року він працював трактористом в СВК «Аракс», який в подальшому був реорганізований у ПОСП «Росток», яке не виплатило йому заробітну плату за період з 01 квітня 2007 року по 31 березня 2008 року в розмірі 4500 грн. 21 серпня 2017 року ПОСП «Росток» було визнано банкрутом, а арбітражним керуючим призначено Сокольвака М.В., який зобов`язаний був погасити заборгованість по заробітній платі та по обов`язковим внескам до Пенсійного фонду України, однак цього не зробив, а тому він вимушений звернутися із вказаним позовом.

Таким чином, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2007 року по 18 лютого 2008 року в сумі 4500 грн; зобов`язати відповідача провести оплату відповідних внесків до Пенсійного фонду України за період з 01 квітня 2007 року по 31 березня 2008 року.

18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду нову редакцію позовної заяви, згідно якої зменшив розмір заявлених позовних вимог та просив стягнути з арбітражного керуючого Сокольвака М.В. на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2007 року по 18 лютого 2008 року в сумі 4500 грн.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року закрито провадження у справі, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Роз`яснено ОСОБА_1 , його право звернутися із позовом до Господарського суду Вінницької області.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, тому просив суд скасувати ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що рішенням начальника ВПП Головного управління ПФУ в Одеській області Рожко О.С. про відмову у призначенні пенсії № 36 від 12 липня 2022 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, зокрема через не зарахування до страхового стажу періоду його роботи з 01 квітня 2007 року по 30 квітня 2007 року та з 01 травня 2007 року по 31 березня 2008 рік в ПОСП «Росток», оскільки відсутня сплата внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Отримавши вказану відмову, ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою до арбітражного керуючого Сокольвака М.В. про зобов`язання нарахувати та зробити внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування, у відкритті провадженні за якою йому було відмовлено ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року у справі № 127/23941/22, на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України. ОСОБА_1 роз`яснено право на звернення із вказаним позовом до Господарського суду Вінницької області.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року залишено без змін.

Звернувшись до Калинівського районного суду Вінницької області з цим позовом ОСОБА_1 , зі змісту якого вбачається, що предметом спору у даній справі є стягнення з арбітражного керуючого Сокольвака М.В. заборгованості по заробітній платі, яка виникла під час виконання ОСОБА_1 трудових правовідносин з ПОСП «Росток» (визнано банкрутом ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року у справі № 5/61-10, та щодо якого відповідача було призначено арбітражним керуючим), за період часу з 01 квітня 2007 року по 18 лютого 2008 року, яку Сокольвак М.В. , як арбітражний керуючий, зобов`язаний був погасити, однак цього не зробив.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно зі статтею 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основним нормативним актом є ГПК України, який визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

За правовою позицією, викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20), банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним КУзПБ, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року.

Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо). Отже, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою як найповнішого задоволення у ній вимог кредиторів -приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

Зокрема, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство наступає строк виконання всіх зобов`язань боржника, що має наслідком обов`язок усіх конкурсних (забезпечених) кредиторів пред`явити вимоги до боржника, а їх задоволення може здійснюватися лише у порядку, передбаченому КУзПБ, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом; провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню (частини чотирнадцята, сімнадцята статті 39 КУзПБ); активи боржника, що перебувають у податковій заставі, можуть бути звільнені господарським судом з податкової застави, про що виноситься ухвала у судовому засіданні за участю контролюючого органу, уповноваженого відповідно до ПК України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень (частина десята статті 41 КУзПБ).

Отже, при врегулюванні відносин неплатоспроможності законодавець відійшов від принципу їх розподілу за ознаками наявності у сторони (кредитора боржника) владних повноважень чи свободи волевиявлення, що характерно для цивільних правовідносин, об`єднавши їх в єдине провадження у справі про банкрутство з огляду на необхідність формування єдиного реєстру грошових вимог кредиторів та задоволення їх згідно з визначеною законом черговістю та пропорційністю. Зазначене дозволяє ефективно захистити право особи (кредитора, боржника) в межах одного судового провадження, уникаючи розподілу його на способи захисту, характерні для окремих юрисдикцій (адміністративної чи цивільної).

Застосувавши принцип концентрації у справі про банкрутство ряду майнових та немайнових спорів, КУзПБ розширив підсудність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та які раніше розглядалися судами інших юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Таким чином, з огляду на положення законодавства України, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Дана позиція також викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц.

Характер правовідносин між учасниками справи свідчать про те, що у ОСОБА_1 існує спір з арбітражним керуючим Сокольваком М.В., який в межах справи про банкрутство ПОСП «Росток» та під час цієї процедури, не вирішив питання щодо погашення належної та невиплаченої йому заробітної плати.

У пункті 27 постанови від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення провадження в справі про банкрутство не впливає на зміну юрисдикції суду для розгляду відповідного спору, оскільки особа може оскаржити ухвалу про припинення провадження у справі про банкрутство як в апеляційному, так і в касаційному порядку, встановленому ГПК України, з урахуванням особливостей, передбачених КУзПБ. Крім того, може звернутися із заявою про перегляд такої ухвали за нововиявленими обставинами. Лише за умови існування провадження у справі про банкрутство та тільки у межах тієї справи за певних умов можливим є розгляд спору (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 906/864/17).

Отже, спір щодо стягнення заробітної плати треба розглядати за правилами господарського судочинства у межах провадження у відповідній справі про банкрутство.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Процесуальних порушень, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції чи призвели б до неправильного вирішення справи апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року про закриття провадження залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 червня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Голота Л.О.

Стадник І.М.