Номер провадження: 22-ц/813/2299/23
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

переглянувши справу №947/18235/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року у складі судді Маломуж А.І., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 17 червня 2021 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності згідно виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 квітня 2003 року Свідоцтва про право власності. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі з 11 жовтня 2005 року, проте більше десяти років не проживає, власних речей в квартирі не має, витрати по утриманню квартири не несе. В порядку захисту права власності позивач ОСОБА_1 на підставі статей 391, 405 ЦК України просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3-6).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року відкрито провадження у справі (а.с.10).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, в задоволенні позову відмовлено (а.с.28-31)

Висновок суду мотивовано недоведеністю вимог. Належні та допустимі докази того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі та вибув в інше жиле приміщення, відсутні. Складений 17 червня 2021 року акт про не проживання не є беззаперечним доказом, ґрунтується на припущеннях. Відомості про наявність у відповідача іншого житла відсутні. Втрата відповідачем права користування спірним житлом без наявності іншого житла є крайньою мірою втручання у право на житло.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с.35-37).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд не мав підстав для ухвалення заочного рішення, так як у справі не було доказів повідомлення відповідача належним чином, поштова кореспонденція повернулась без вручення; позивач заяву про заочний розгляд справи написала за порадою суду. Суд послався на не підтвердження показаннями свідків факту того, що відповідач не проживає у спірному житлі, проте позивач заявляла про свідків усно в судовому засіданні 09 вересня 2021 року. Суд зазначив, що у разі задоволення позову відповідач підлягатиме виселенню з житла без надання іншого житла, при цьому суд так і не встановив фактичне місце знаходження відповідача. Позов подано для зняти особи з реєстрації для полегшення фінансове навантаження при утриманні житла.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 квітня 2003 року на підставі інвестиційного контракту від 25 квітня 2002 року №6, додаткових угод від 25 квітня 2002 року №1 та від 14 жовтня 2002 року №2, акту приймання-передачі квартири від 20 березня 2003 року №б/н, квартира АДРЕСА_2 , що складається з трьох жилих кімнат жилою площею 47,6 кв.м, загальною площею 86,6 кв.м, яка відображена у технічному паспорті від 17 січня 2003 року, що розташована в АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Право власності на підставі вказаного Свідоцтва зареєстровано 23 травня 2003 року бюро технічної інвентаризації (а.с.9).

Відповідно до Відомостей №М5-97731-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 30 квітня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована з 27 січня 2004 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 11 жовтня 2005 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10, 14, 15).

Згідно Акту про фактичне не проживання за місцем реєстрації громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили, що з січня 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично не проживає з 17 червня 2021 року. Акт засвідчено 17 червня 2021 року директором ТОВ ОК «Житло-сервіс» () (а.с.11).

У позовній заяві та у апеляційній скарзі на рішення суду позивач ОСОБА_1 зазначає адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , тобто адресу місця реєстрації, за якою, за доводами ОСОБА_1 , відповідач не проживає близько десяти років. При цьому позивач ОСОБА_1 не зазначає де саме перебуває, проживає тощо ОСОБА_2 та з якої причини не проживає за місцем своєї реєстрації.

Згідно наявної інформації місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спірній квартирі було зареєстровано 11 жовтня 2005 року, станом на дату реєстрації ОСОБА_2 мав 17 років, тобто був неповнолітнім.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені також на рівні житлового законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано статтею 405 ЦК України.

Дана норма матеріального права є одним із випадків «встановлення» права користування чужим майном (сервітуту) законом та закріплює за членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у випадку тривалого нездійснення членом сім`ї власника свого права користування, яке надає йому стаття 405 ЦК, зокрема, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Поважними причинами відсутності члена сім`ї власника за аналогією зі статтею 71 ЖК можуть бути визнані призов на строкову військову службу, тимчасовий виїзд з постійного місяця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчання, інші об`єктивні обставини тощо.

У спорі про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На підтвердження факту відсутності відповідача ОСОБА_2 понад один рік в належному позивачу ОСОБА_1 житлі надано акт про не проживання, проте даний акт доводить не проживання ОСОБА_2 в квартирі понад один рік, проте не є доказом того, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі без поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 не зазначає де саме перебуває, проживає, працює тощо відповідач ОСОБА_2 та з якої причини не проживає за місцем своєї реєстрації.

Позивач ОСОБА_1 не надає доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що повернення без вручення надісланої ОСОБА_2 кореспонденції суду підтверджує факт його не проживання в спірній квартирі, що, на думку апелянта, підлягало врахуванню судом при вирішенні спору, не приймаються.

Так, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та у апеляційній скарзі на рішення суду зазначила адресу відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , тобто адресу місця реєстрації, за якою, за доводами ОСОБА_1 , відповідач не проживає близько десяти років.

Дійсно, надіслана відповідачу ОСОБА_2 кореспонденція суду за місцем його реєстрації (інша адреса місця перебування ОСОБА_2 не вказана) була повернута суду з відміткою про відсутність адресата. Дане дійсно підтверджує відсутність відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі, проте не доводить причин такої відсутності, як того вимагає закон при вирішенні спору щодо втрати права на користування житлом.

Відповідач ОСОБА_2 викликався до суду надісланням судової повістки/повідомлення за зареєстрованим в установленому законом порядку його місцем проживання; позивач ОСОБА_1 не зазначила місце перебування відповідача, на адресу якого суд міг би направити судову повістку/повідомлення. Як наслідок неявка відповідача до суду унеможливила з`ясування у нього причин його не проживання в квартирі, періоду не проживання тощо.

Суду не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_2 виселився з квартири добровільно та не має наміру в майбутньому проживати в квартирі, не відноситься до житла в квартирі як до свого єдиного житла тощо.

У спорі, що виник, на позивача покладається обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин; даний обов`язок доведення обставин, на які посилалася, як на підтвердження заявлених вимог, позивач не виконала, доказів не проживання відповідача у житловому приміщенні без поважних причин не надала.

Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, з чим суд першої інстанції визначився правильно, оскільки не доведено не проживання відповідача у житловому приміщенні без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом фактичного місця перебування відповідача безпідставні, так як суд не був уповноважений здійснювати розшук особи.

Доводи апеляційної скарги щодо подання позову для зняти особи з реєстрації для полегшення фінансового навантаження при утриманні житла не приймаються, так як дані обставини стосуються мотивів та не відносяться до підстав, з якими пов`язується відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України втрата права члена сім`ї власника житла на користування належним власнику житлом.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, які, на думку ОСОБА_1 , полягають у відсутності підстав для заочного розгляду справи за відсутність на це її як позивача згоди, безпідставні.

Судову повістку надіслано судом першої інстанції за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача; відповідно до положень пункту 4 частини 8 статті 129 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстровано у встановленому законом порядку (інша адреса суду повідомлена не була).

Згода позивача на вирішення справи у порядку заочного розгляду наявна, що підтверджено заявою ОСОБА_1 від 09 вересня 2021 року про згоду на заочний розгляд справи (а.с.20).

Заочним розглядом справи процесуальних прав позивача не порушено.

Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення судом позивача можливості заявити про допит свідків не заслуговують на увагу.

Обов`язок доказування і подання доказів врегульовано статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень частини 2 статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

До позовної заяви позивач клопотання про виклик свідків не додала, у позові на показання свідків як на доказ не посилалась.

Справа в провадженні суду апеляційної інстанції з грудня 2021 року, призначалась до розгляду на 27 жовтня 2022 року, 13 липня 2023 року, 30 листопада 2023 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконувались, порядок вручення судових повісток/повідомлень дотримувався, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток/повідомлень розпоряджалися на власний розсуд; додатково учасники справи повідомлялися документом в електронному вигляді «Судова повістка…», SMS-повідомленням «Судова повістка…»; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 30 листопада 2023 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова