КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5823/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - боржник) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямовані на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року в цивільній справі № 761/13085/14-ц.

На підставі вказаної ухвали суду 26 вересня 2022 року він отримав виконавчий лист, який пред`явив на виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Повідомленням державного виконавця цього Відділу Костюченко А.П. від 07 жовтня 2022 року виконавчий лист повернуто йому як стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначено, що даний виконавчий документ має бути пред`явлений безпосередньо до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У жовтні 2022 року виконавчий лист від 26 вересня 2022 року пред`явлено ним на виконання за належною підвідомчістю до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Проте, повідомленням державного виконавця вказаного Відділу Яковенка В.А. від 31 жовтня 2022 року виконавчий лист № 761/13085/14-ц повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник вважає свої права порушеними такими діями та рішенням (у формі повідомлення від 31 жовтня 2022 року) державного виконавця Яковенка В.А. про повернення виконавчого листа без прийняття до виконання, що повністю та остаточно унеможливлює примусове виконання судового рішення.

Зазначав, що підзаконні (нормативні та розпорядчі) акти органів виконавчої гілки влади (в тому числі органів юстиції) приймаються виключно на підставі Конституції та законів, і не можуть їм суперечити. Таким чином, підзаконні акти не можуть регулювати будь-які правовідносини інакше, ніж вони врегульовані Конституцією та законами України як правовими актами вищої юридичної сили. А тому посилання державного виконавця на пункт 4 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі - Інструкція № 512/5) не може слугувати належною підставою для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. Боржник не може здійснювати примус до себе самого, тому покладення функції примусового виконання на самого боржника за судовим рішенням та виконавчим документом (або на його посадову чи службову особу) не узгоджується з принципом верховенства права, суперечить вимогам закону та самій правовій природі виконавчого провадження, і є юридичним нонсенсом.

Тлумачення виконавцем норми пункту 4 розділу І Інструкції № 512/5 зводиться до того, що виконавчий лист від 26 вересня 2022 року № 761/13085/14-ц має пред`являтися на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), тобто саме до боржника, і навіть незважаючи на те, що цей виконавчий лист вже було повернуто без прийняття до виконання державним виконавцем цього Відділу Костюченко А.П. відповідним повідомленням від 07 жовтня 2022 року.

На думку заявника, прийняття виконавчого документу до виконання, відкриття виконавчого провадження є виконавчими діями в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а отже жоден з державних виконавців (посадових осіб) боржника не може вчиняти такі виконавчі дії відносно самого боржника в силу імперативних вимог частини четвертої статті 5 цього Закону. Таким чином, виконавчий лист про зобов`язання органу державної виконавчої служби вчинити певні дії за жодних умов не може бути пред`явлений на примусове виконання до того самого суб`єкта (органу державної виконавчої служби), який власне і є боржником за цим виконавчим листом.

Відтак, виконавчий лист від 26 вересня 2022 року № 761/13085/14-ц був правомірно повернутий без прийняття до виконання державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костюченко А.П. повідомленням від 07 жовтня 2022 року, однак протиправно повернутий без прийняття до виконання державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В.А. оскаржуваним повідомленням від 31 жовтня 2022 року.

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 31 жовтня 2022 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа у справі № 761/13085/14-ц, виданого 26 вересня 2022 року Шевченківським районним судом м. Києва;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист від 26 вересня 2022 року у справі № 761/13085/14-ц та відкрити відповідне виконавче провадження за цим виконавчим листом;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у десятиденний строк повідомити суд та стягувача про виконання ухвали, постановленої у справі за цією скаргою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції погодився із позицією представника державного виконавця Яковенка В.А. про те, що заявник мав звернутися із виконавчим документом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який надалі повинен вирішити питання щодо виконання рішення з урахуванням положень частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому суд вказав, що посилання заявника на пункт 4 розділу І Інструкції № 512/5 щодо підвідомчості виданого йому виконавчого листа про зобов`язання вищевказаного Відділу усунути порушення його прав як стягувача у виконавчому провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є безпідставними, оскільки абзаци перший і другий пункту 4 розділу І Інструкції на даний час не введений в дію.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та постановити у справі нову ухвалу про задоволення скарги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована помилковістю висновку суду першої інстанції про те, що належним органом для пред`явлення до виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року № 761/13085/14-ц є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки цей орган є боржником за вказаним виконавчим документом і в силу вимог частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» не може здійснювати заходи примусового виконання рішення відносно себе.

Виконавчий лист було повернуто державним виконавцем вказаного Відділу з безпосередньою вказівкою, що належною підвідомчістю пред`явлення цього виконавчого документа є саме Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. За таких обставин не можна покладати на стягувача тягар повторного визначення належної підвідомчості виконавчого листа всупереч офіційній позиції державного виконавця.

В контексті диспозиції норми пункту 4 розділу І Інструкції № 512/5 в чинній редакції підвідомчість вказаного виконавчого листа належить Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не як «розташованому у місті Києві територіальному органі центрального органу виконавчої влади чи його структурному підрозділу», а саме як «іншому органу державної влади чи його посадовій особі», тобто в тій частині норми, яка набрала чинності на час подання скарги та на час розгляду справи.

Заявник вказує, що навіть на думку представника Міністерства юстиції, цей виконавчий лист все одно повинен виконуватись Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, проте лише після того, як він буде переданий до цього Відділу самим боржником, а не при безпосередньому пред`явленні до відділу стягувачем. Така позиція, на переконання заявника, не тільки суперечить закону, а й містить ознаки «надмірного формалізму».

Окрім того, суд першої інстанції допустив до участі у справі неповноважного представника, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали. Так, у цій справі суб`єктом оскарження є державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. як посадова особа органу державної виконавчої служби, а не сам орган (Міністерство юстиції) чи його структурний підрозділ (Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України). Разом з тим, відзив (заперечення) на скаргу у цій справі було подано Колесник А.С. , а також її допущено судом до участі в судовому засіданні 07 грудня 2022 року, однак жоден з наданих нею документів не підтверджує її повноважень представляти в суді державного виконавця Яковенка В.А., який у свою чергу не уповноважував її на представництво в суді своїх інтересів як посадової особи органу державної виконавчої служби, а також не скористався своїм процесуальним правом брати участь у судовому процесі особисто (в порядку самопредставництва).

Під час підготовки справи до судового розгляду на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1, підписана його електронним цифровим підписом, про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України).

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник підтримав апеляційну скаргу та аргументи викладені в ній, просив її задовольнити.

Суб'єкт оскарження та заінтересована особа в судове засідання не з'явилися та своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва розглянув скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця (в порядку судового контролю за виконанням судових рішень) та постановив ухвалу, якою зобов`язав Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямовані на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року в цивільній справі № 761/13085/14-ц.

На виконання вказаної ухвали суду 26 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 761/13085/14-ц, який заявник пред`явив для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Повідомленням державного виконавця зазначеного Відділу Костюченко А.П. від 07 жовтня 2022 року виконавчий лист повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначено, що даний виконавчий документ/рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, має бути пред`явлений безпосередньо до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Вказане рішення державного виконавця у формі повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання не оскаржувалося заявником.

Повідомленням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 31 жовтня 2022 року виконавчий лист від 26 вересня 2022 року № 761/13085/14-ц також повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цього рішення державного виконавця, пред`явлений виконавчий документ не підлягає виконанню Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 4 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 18 ЦПК України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

У пункті 3 розділу І Інструкції № 512/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві); відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві; управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень); відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Положеннями частини першої статті 13 Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, приватний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.

Верховним Судом неодноразово було викладено такий правовий висновок, зокрема у постановах від 9 грудня 2020 року у справі № 641/9433/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 520/6667/14-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 2-5398/11, від 15 лютого 2021 року у справі № 522/21761/18, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 та інших.

У справі, яка переглядається, встановлено, що заявник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання виконавчого листа, боржником за яким є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 31 жовтня 2022 року виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись з вказаною скаргою, ОСОБА_1 зазначав, що оскільки боржником за виконавчим листом є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є структурним підрозділом розташованого у місті Києві територіального органу центрального органу виконавчої влади, тому виконання рішень, за якими цей орган є боржником, відповідно до абзаців першого і другого пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 підвідомче Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Так, абзацами першим і другим пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 встановлено, що Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, які містять відомості, що становлять державну таємницю, а також рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ.

Вказані пункти викладені з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства юстиції України № 4224/5 від 27 грудня 2019 року, і такі зміни вводяться в дію відповідно до пункту 5 вказаного наказу.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 грудня 2019 року № 4224/5 затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України, зокрема в абзаці другому пункту 4 Інструкції 512/5 після слів «посадові особи» доповнено словами «, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи»; абзац третій цього пункту інструкції викладено такій редакції: сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ» (абзаци чотирнадцятий-шістнадцятий підпункту 1 пункту 1 вказаних змін).

За змістом пункту 5 наказу Міністерства юстиції України від 27 грудня 2019 року № 4224/5 абзаци чотирнадцятий-шістнадцятий підпункту 1 пункту 1 змін, затверджених цим наказом, вводяться в дію з дня розміщення на вебсайті Міністерства юстиції України оголошення про утворення у складі Департаменту державної виконавчої служби управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві.

Суд першої інстанції встановив, що абзаци перший і другий пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 у вказаній ОСОБА_1 редакції не введені в дію.

Доказів на спростування такого висновку, а саме розміщення на вебсайті Міністерства юстиції України оголошення про утворення у складі Департаменту державної виконавчої служби управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві - матеріали справи не містять і заявник про такі не вказує.

Встановивши зазначені обставини і що пред`явлений до виконання виконавчий документ не підвідомчий Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець цього відділу Яковенко В.А. прийняв правомірне рішення від 31 жовтня 2022 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виданого 26 вересня 2022 року Шевченківським районним судом м. Києва виконавчого листа у справі № 761/13085/14-ц.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків місцевого судів щодо застосування частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання до органу державної виконавчої служби, який є боржником за цим виконавчим провадженням, колегія суддів відхиляє.

Зі змісту виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року вбачається, що його видано на виконання судового рішення від 01 червня 2022 року, ухваленого за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна Л.І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в порядку розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень», і вказаним судовим рішенням зобов`язано усунути порушення закону саме державного виконавця вказаного відділу.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до статті 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Надавши оцінку змісту судового рішення, яке ухвалено в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, та врахувавши вимоги статям 451, 453 ЦПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконати таке судове рішення (усунути порушення вимог закону в порядку виконання рішення) має саме Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 761/13085/14-ц (провадження № 61-18304св21) за подібною скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Гатинюк Т.Ю. у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа

у справі № 761/13085/14-ц, виданого 29 липня 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва на підставі постанови Верховного Суду від 7 липня 2021 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Колегія суддів вважає, що та обставина, що на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року заявник отримав виконавчий лист від 26 вересня 2022 року, який 07 жовтня 2022 року не був прийнятий Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до виконання, не звільняє державного виконавця цього Відділу чи інших уповноважених посадових осіб виконати обов`язок, покладний на них судовим рішення, яке набрало законної сили, утім доказів того, що ОСОБА_1 звертав ухвалу, постановлену в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, до виконання у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції допустив до участі у справі неповноважного представника суб`єкта оскарження - державного виконавця Яковенка В.А. як посадової особи органу державної виконавчої служби, що є порушеннями норм процесуального права, визнаються колегією суддів необґрунтованими, адже Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі головного спеціаліста відділу правового забезпечення цього Департаменту - Колесник А.С. діяла в порядку самопредставництва не лише на підставі довіреності Міністра юстиції від 31 грудня 2021 року, а й на підставі: Положення про відділ правового забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого державним секретарем Міністерства 17 листопада 2020 року; Положення про відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого державним секретарем Міністерства 27 травня 2020 року; Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затверджене наказом Мін`юсту України від 1 березня 2019 року № 616/к; витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 46-61), що відповідає вимогам статті 58 ЦПК України, статей 7, 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та узгоджується з правою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 2 липня 2020 року в справі № 9901/39/20.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги про визнання протиправним та скасування рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а також зобов`язання органу державної виконавчої служби прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити відповідне виконавче провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги заявника.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат, в тому на професійну правничу допомогу адвоката, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382, 452 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2023року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній