Дата документу 20.06.2023 Справа № 333/5783/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5783/21
Провадження №22-ц/807/946/23
Головуючий в 1-й інстанції - Кулик В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 23 січня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати автомобіль марки «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий - загальний/CAR GENERAL седан В, номер шасі НОМЕР_2 , його особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 25.04.2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У жовтні 2020 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, позивач став проживати окремо. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано. 17.10.2020 року, коли між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, позивачем було придбано автомобіль марки «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску за 10000,00 доларів США, що еквівалентно сумі у розмірі 280000,00 грн., з яких: 7500,00 доларів США надали позивачу його батьки, що підтверджується відповідними розписками, а іншу суму - 2500,00 доларів США він збирав протягом останніх 7 років, у тому числі й до перебування у шлюбі. Надані батьками кошти на придбання автомобіля позивач поступово повертає. Відповідач на той час не працювала, перебувала у декретній відпустці, участі в придбані автомобіля не приймала, сторони фактично припинили шлюбні стосунки під час купівлі автомобіля. Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати автомобіль марки «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий - загальний /CAR GENERAL седан В, номер шасі НОМЕР_2 , його особистою приватною власністю.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем було надано докази, які підтверджують, що спірний автомобіль є його особистою власністю, вказані обставини також підтверджені показами свідків, між тим суд не надав належної оцінки вказаним доказам і дійшов хибних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дерев`янко І.О., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.04.2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано. У позовній заяві про розірвання шлюбу, підписаній 25.11.2020 року, ОСОБА_2 зазначила, що подружні стосунки припинилися з жовтня 2020 року.

17.10.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий - загальний /CAR GENERAL седан В, номер шасі НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 з 24.09.2015 року працює водієм АТЗ спецмашин та механізмів Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя», його дохід за період з 01.08.2020 року по 31.01.2021 року склав 111 775,67 грн.

Відповідно до розписки від 17.10.2020 року, ОСОБА_1 отримав у борг суму у розмірі 68 200,00 грн., що еквівалентно сумі у розмірі 2400 доларів США, в рахунок купівлі автомобіля «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , від свого батька ОСОБА_4 , який отримав зазначені кошти від продажу автомобіля ВАЗ 2110, держаний номерний знак НОМЕР_3 , і зобов`язався повернути їх в строк до 27.10.2021 року.

Згідно з розпискою від 17.10.2020 року, ОСОБА_1 отримав у борг суму у розмірі 5100,00 доларів США, в рахунок купівлі автомобіля «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від своєї матері ОСОБА_5 , і зобов`язався повернути їх до 27.10.2021 року.

ОСОБА_5 (мати позивача) у період з 01.08.2011 року по 04.11.2016 року працювала в ТОВ «ІНВЕСТОПТИМ», її дохід за період з 01.08.2011 року по 04.11.2016 року склав 504886,11 грн.

Позивач зазначив, що автомобіль був куплений уже під час роздільного проживання позивача та відповідача при фактичному припиненні шлюбних відносин за грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, з яких: 2500,00 доларів США він збирав протягом останніх 7 років, суму у розмірі 68 200,00 грн., що еквівалентно сумі у розмірі 2400 доларів США, він отримав у борг в рахунок купівлі автомобіля «Hyundai», модель «Sonata», державний номерний знак НОМЕР_4 від свого батька ОСОБА_4 , який отримав зазначені кошти від продажу свого автомобіля ВАЗ 2110, держаний номерний знак НОМЕР_3 , а 5100,00 доларів США, в рахунок купівлі автомобіля «Hyundai», модель «Sonata», державний номерний знак НОМЕР_4 - від своєї матері ОСОБА_5 , і зобов`язався повернути їх до 27.10.2021 року.

Судом першої інстанції прийнято до уваги розписки, які написані ОСОБА_1 , проте останні датовані днем купівлі транспортного засобу, окрім того, в розписках зазначено номерний знак автомобілю, хоча логічно, що покупець заздалегідь не обізнаний про номерний знак майбутнього автомобіля. При цьому, у суді оглянуто відео та фотознімки, на яких обидві сторони приймають участь у купівлі автомобіля, вони разом його вибирають та їдуть оформлювати угоду. Також, свідок ОСОБА_4 був присутнім при купівлі спірного автомобіля і в суді підтвердив, що ОСОБА_2 також була разом з ними.

Суд першої інстанції скептично віднісся до показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , так як зазначені особи приймають сторону позивача, саме на їх користь написані розписки, які надано до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, що придбання автомобілю, зокрема і за отримані від батьків кошти, не було в інтересах сім`ї. Факт того, що ОСОБА_7 не працювала та не отримувала доходів сам по собі не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Спірний автомобіль придбаний ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 . При цьому, позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а саме лише посилання на те, що кошти на купівлю спірного автомобіля він отримав у борг, не доводить, що автомобіль не є спільним майном подружжя.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

17.10.2020 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Hyundai», модель «Sonata», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий - загальний /CAR GENERAL седан В, номер шасі НОМЕР_2 .

Позивач зазначив, що автомобіль був придбаний за 10000,00 доларів США, з яких: 2500,00 доларів США він збирав протягом останніх 7 років, суму у розмірі 68 200,00 грн., що еквівалентно сумі у розмірі 2400 доларів США, він отримав у борг від свого батька ОСОБА_4 , а 5100,00 доларів США отримав у борг від своєї матері ОСОБА_5 , що підтверджується розписками.

Таким чином, частина коштів на придбання автомобіля була накопичена під час перебування позивача у шлюбі з відповідачкою, і відповідно до ст. 60 СК України належала дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що відповідачка з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дитиною) не мала самостійного заробітку (доходу).

Що стосується отримання позивачем коштів за борговими розписками, то слід зазначити насипне.

За змістом частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Виконання грошових зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Позивачем не надано доказів придбання автомобіля за особисті кошти і використання його у власних потребах, а не в інтересах сім`ї, що виключає можливість визнання такого майна особистою приватною власністю.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 червня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков