Справа № 344/9596/23
Провадження № 2/344/2372/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

07 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання Литвин Х.В.,

представника позивача адвоката Кищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2023 адвокат Кищенко М.В., діючи в інтересах позивача звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просила : визнати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 29.12.2015 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. На час укладення шлюбу, на утриманні ОСОБА_1 перебував син від першого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився спільний син ОСОБА_4 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13.07.2021 у справі №346/2023/21 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

На час перебування у шлюбі, 25.07.2016 позивачем було придбано майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №25/07/16/В, укладеного між ТОВ « ІБК «Вертикаль» та ОСОБА_5 ( до того ОСОБА_6 ) та Договору №25/07/16/В-1, укладений 25.07.2016 між ТОВ «ІБК «Вертикаль» та ОСОБА_5 .. Ціна квартири склала загальну вартість 632 220 грн., що еквівалентно 23 158 Євро 45 Євроценти; комори 28 275 грн., що становить 1 034 євро,63 Євроценти. Загальна вартість майна на момент його купівлі становила 660 495 грн, що склала 24 193 євро 08 Євроцент.

Відсутні будь-які дані щодо надання відповідачем згоди на купівлю вказаної квартири з коморою, також те, що квартира придбана в інтересах сім`ї.

Позивач вважає вказане майно особистою власністю, оскільки таке придбане за її особисті кошти.

З 2010 року і на момент укладення шлюбу позивач працювала в Італії, отримувала офіційний дохід ( копія закордонного паспорту, посвідчення особи для виїзду за кордон, договір на виникнення нерегулярної роботи, звіт про перевірку заяви про зміну трудового договору, інформація про заробітну плату за період з 2010 року по 2016 року включно). Загальна сума доходу за вказаний період склала 58 025,14 Євро.

Окрім офіційного доходу позивач отримувала заробітну плату « в конверті», підпрацьовуючи на додаткових роботах в Республіці Італія.

Грошові кошти на придбання квартири позивач заробила самостійно, працюючи за кордоном та жертвуючи часом на виховання старшого сина.

Першочергово квартира призначалась для дарування та проживання саме старшого сина. Однак, він відмовився від реєстрації квартири на своє ім`я, оскільки планував вступати до лав ЗСУ. На сьогодні він перебуває на сході від початку повномасштабного вторгнення. Молодший син проживає з матір`ю.

Через два тижні після укладення шлюбу позивач поїхала до Італії ( дані про перетин кордону у паспорті), а відповідач проживав у своїй квартирі у місті Коломия ( не працював ніде).

02.06.2023 ухвалою суду від відкрито загальне позовне провадження.

0609.2023 закрито підготовче провадження.

Представник позивача адвокат Кищенко М.В. у вступному слові підтримала позовні вимоги з підстав, що зазначені у позові. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача адвокат Вінтоняк Н.М. з`явився в підготовче судове засідання 06.07.2023. Вподальшому, 06.09.2023 подав заяву про те, що він більше не здійснює представництво відповідача ОСОБА_2 ( а.с. 155).

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений. Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань не подавав.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення.

Вислухавши вступне слово представника позивача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини.

29.12.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який зареєстровано 29.12.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції у Івано-Франківській області. Актовий запис № 636 ( а.с. 14 т.1).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені, виданого Коломийським районним відділом актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 02.06.2018, ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_7 ( т.1 а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_8 (т.1 а.с. 16).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.07.2021 у справі №346/2023/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , який зареєстровано 29.12.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції у Івано-Франківській області. Актовий запис №636 розірвано. Рішення набрало законної сили 13.08.2021 ( т.1 а.с. 18).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №353881157, за ОСОБА_1 з 16.12.2016 зареєстрована двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , з коморою №LV, площею 3,6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер :25/07/16/В-1, виданий 25.07.2016, видавник : між ТОВ «ІБК «Вертикаль» та ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер : 25/07/16/В, виданий 25.07.2016, видавник : Між ТОВ «ІБК «Вертикаль» та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 228).

Так, відповідно до договору №25/07/16/В, купівлі - продажу майнових прав від 25.07.2016, що укладений між ОСОБА_5 ( покупець) та ТОВ «ІБК «Вертикаль» (продавець), вартість майнових прав на вказану квартиру становить 303 769 грн. у тому числі ПДВ 20 % ( т.1 а.с. 21).

Така вартість сплачена ОСОБА_5 згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру ТОВ «Інвестиційно-будівельної компанії «ВЕРТИКАЛЬ» 25.07.2016 на 120 000 грн, 26.07.2016 на 140 000 грн., від 27.12.2016 на 143 769 грн. від 12.12.2016 на 24 672 грн., що у сукупності становить, 428 441 грн. ( а.с. 27).

Відповідно до договору №25/07/16/В-1 купівлі - продажу майнових прав від 25.07.2016, що укладений між ОСОБА_5 ( покупець) та ТОВ «ІБК «Вертикаль» (продавець), вартість майнових прав на комору №LV становить 28 275 грн ( т.1 а.с. 44).

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №811 від 25.07.2016 ТОВ «Інвестиційно-будівельної компанії «ВЕРТИКАЛЬ» вказану вартість за комору оплачено ОСОБА_1 - 28 285 грн. ( а.с. 50).

Відповідно до довідки ТОВ «Вертикаль» від 15.09.2023, що видана ОСОБА_9 повідомлено, що станом на таку дату за вказаними договорами здійснено повний розрахунок ( а.с. 174-175

Згідно із звітом про незалежну оцінку ТОВ «Центр Оцінки «Вайт Груп», оціночна вартість вказаної квартири з коморою станом на 19.05.2023 становить - 1 320 000 грн. ( а.с. 91)

Відповідно до даних паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 , така 29.04.2014 до 19.03.2016 прийнята на тимчасовий консульський обліку в Генеральному консульстві в Мілані ( а.с. 55), неодноразово перетинала кордон.

Разом з тим, у позивача наявне посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане Муніципалітетом Мілан Італійської Республіки, 01.03.2011 з терміном дії до 28.02.2021 ( а.с. 61).

Згідно з відомостями Єдиного відділу міграції, виникнення нерегулярної роботи та договору на проживання через домашню підпорядковану роботу, наявні дані ОСОБА_1 за датою видачі 29.11.2008, які дійсні до 29.10.2018, застосовано колективний договір домашня робота, місце роботи ОСОБА_10 , місячна зарплата у розмірі не нижчому від передбаченого чинним національним колективним договором для галузі ( а.с. 62-65).

Відповідно до відомостей за 2010 рік- виплачена заробітна плата позивачу, становить 12 783,33 Євро ( а.с. 74), за 2011 рік 8 430,30 Євро ( а.с. 76), за 2012 7 915,93 Євро ( а.с. 78), за 2013 рік 8 043, 67 Євро ( а.с. 80); за 2014 рік 7 962, 50 Євро ( а.с. 82); за 2015- 7 940, 83 Євро ( а.с. 84 т1); виплачена сукупна заробітна плата за 2016 рік 4 942, 58 Євро, повний розрахунок із закінченням трудових відносин 4963,40 Євро, остаточний перерахунок виплачений у зв`язку із закінченням трудових відносин 236,60 Євро. Дата закінчення трудових відносин 30.06.2016, трудовий договір домашньої працівниці у Національній службі соціального забезпечення Загальна сума доходу становить 58 025,16 Євро ( а.с. 86).

Разом з тим, суд приймає до уваги, що загальна вартість майна на момент купівлі становила 660 495 грн., що склало 24 193 Євро 08 Євроцентів.

Суд надає віри показам свідка ОСОБА_11 , батька позивача, який вказав, що спірна квартира з коморою придбана за особисті гроші доньки, які вона заробила до шлюбу працюючи в тривалий час ОСОБА_10 ( Італія). Кошти вона накопичувала та передавала йому час від часу, він їх зберігав. Квартира купувалась для сина від першого шлюбу ОСОБА_12 . Разом з тим, відповідач ніде не працював. Більше того, позичив у доньки кошти для придбання автомобіля, які так і не повернув їй. Він ( свідок) особисто був присутній при тому, коли донька вносила кошти за квартиру.

Свідок ОСОБА_13 ( колишній чоловік ОСОБА_1 ), суду пояснили, що ОСОБА_1 довгий час за кордоном для того щоб придбати квартиру. Що стосуються показів свідка ОСОБА_14 ( сусіда), то такі не місять у собі даних, які стосуються предмету доказування.

Що стосується письмового опитування адвокатом осіб, які не є учасниками справи, то суд також їх не бере до уваги, оскільки таке не узгоджується із змістом ст. ст. 76-80, 93, 230 ЦПК України. Зокрема, письмове опитування можливе лише учасників справи, тобто сторін та третіх осіб ( ст. 43 ЦПК України, склад учасників справи).

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як зазначено у ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

Згідно з Постановою Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі - Постанова №11) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СКУ та ст.372 ЦКУ. Згідно п. 23 Постанови № 11 спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби,- грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 СК України).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Суд приймає до уваги доводи позивача, про те, що факт наявності в неї особистих коштів до укладення шлюбу зафіксований у довідках по заробітній платі на суму 53 076, 56 Євро, тобто до укладення шлюбу 29.12.2015, які вона цілеспрямовано витратила на придбання спірної квартири. Також судом враховано, що логічно співвідноситься з сумою витраченою на придбання майна, яке є предметом спору, вартість якого становила 24 193, 08 Євро.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог визнання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Судові витрати.

За приписами ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 13 200 грн. ( а.с. 9).

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Представник позивача просила стягнути з відповідача 17 968 грн. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, за яким надано погодинний звіт за виконання роботи на суму 9 258. 37 грн., рахунок до сплати №1 від 17.11.2023 ( за підготовку ряд документів в ході засідання) на суму -8000 грн. та витрати на поїзд Івано-Франківськ Київ.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року справа № 178/1522/18 провадження № 61-3157 св 21.).

Як вбачається із висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду наведене, щодо розміру понесених відповідачем судових витрат, а також, зважаючи на те, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, суд дійшов висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідача до 9 000 грн. з урахуванням категорії справи, часу витраченого адвокатом пов`язаного з розглядом даної справи.

На підставі керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 247, 259, 263, 265, 268, 273, 280-285, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 13 200 ( тринадцять тисяч двісті ) гривень судового збору та 9 000 ( дев`ять тисяч) гривень витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто, шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_3 ;

Представник позивача : адвокат Кищенко Марія Володимирівна, адреса : вул. Л. Українки,1, с. Нові Петрівці Вишгородського району;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 18.12.2023.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.