КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/7267/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю. в м. Київ 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та встановлення порядку користування житловим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року позивачі ОСОБА_3 , в тому числі як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги в липні 2021 року, просили встановити порядок користування квартирою, вселити їх в квартиру за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкод у користуванні квартирою за вказаною адресою, зобов`язати ОСОБА_1 виселити третіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та заінтересованих осіб, стягнути з відповідача на користь позивачів суму 1050 доларів США в якості компенсації за оренду квартири позивачами в період з лютого до липня 2021 року.

Позов мотивовано тим, що їм на праві часткової власності належить частка двокімнатної суміжної квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки квартири від 05 лютого 2021 року, інша половина квартири належить відповідачу. Квартира складається з двох роздільних жилих кімнат пл. 38,1 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м. В квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та члени її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також дядько відповідача по справі ОСОБА_8 .

На момент набуття позивачами права власності від дарувальника в квартирі фактично ніхто не мешкав, відповідач в ній не проживає та не зареєстрована. З набуттям права власності на частини квартири у позивачів та членів їх сім`ї виникла потреба у користуванні квартирою, про що відповідач була заздалегідь повідомлена, однак відповідач відмовилась надати екземпляр ключів для доступу в квартиру, а після заміни замків у вхідних дверях позивачами відповідач, не погоджуючи це з співвласниками, заселила в квартиру невідомих осіб.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року позов частково задоволено, встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 : ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , виділено в користування кімнату розміром 8,0 кв.м., а кімнату розміром 14,8 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м. залишено у користуванні ОСОБА_1 , у спільному користуванні залишено: коридор - 2,9 кв.м., коридор 0,9 кв.м., ванну 2,1 кв.м., вбиральню - 0,8 кв.м., кухню - 7,5 кв.м., комору - 0,4 кв.м. Вселено ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , їх неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , крім співвласників та зареєстрованих осіб. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в заочному рішенні зазначено про її неявку в судове засідання і неповідомлення про причини неявки, однак в дійсності представник відповідача 22 травня 2023 року подав до суду заяву, в якій повідомив, що перебуває за межами України та не має можливості повернутися для участі в судовому засіданні, тому просив суд надати йому можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак дана заява залишена судом поза увагою та розглянута не була.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд не звернув увагу, що станом на 24 травня 2023 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже досягла повноліття і ОСОБА_3 вже не мала права діяти в її інтересах без відповідного доручення. ОСОБА_4 в межах даної справи не була притягнута як особа, що набула здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, як позивач. ОСОБА_4 не викликалась в судові засіданні, її думка з приводу позову судом не з`ясовувалась. Судом не перевірялась наявність або відсутність підстав для залишення позову в інтересах ОСОБА_4 без розгляду, що є грубим порушенням процесуального закону.

Вказувала, що позов підписано лише ОСОБА_7 , який підписав позов як від свого імені, так і від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на підставі довіреності. Суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_7 не мав права подавати позов в інтересах, на той час, неповнолітніх осіб, оскільки не є їх представником ні за законом, ні за довіреністю.

Задовольняючи позов про вселення позивачів в спірну квартиру, суд першої інстанції взагалі не зазначив, якими саме діями відповідач порушує права позивачів та якими доказами це підтверджено.

Наголошувала, що твердження позивачів про чинення нею перешкод в користуванні квартирою та вселення невстановлених осіб не знаходить підтвердження належними та допустимими доказами.

Вважала, що оскаржуване рішення в частині зобов`язання ОСОБА_1 виселити всіх осіб, крім співвласників та зареєстрованих осіб, взагалі не ґрунтується на вимогах закону.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 07 лютого 2019 року в справі № 209/4739/16-ц, які не були враховані судом першої інстанції, вказувала, що згідно вищезазначеної правової позиції для задоволення позову про встановлення порядку користування спірною квартирою сторона позивача мала ставити перед судом питання щодо визначення часток в квартирі і порядку користування цією квартирою відповідно до їх часток, а також просити суд про призначення відповідної експертизи, яка б встановила такі обставини, однак позивачами дані процесуальні дії вчинені не були. Отже, без проведення експертизи, яка б надала можливі варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою відповідно до часток співвласників, визначила б можливі відхилення від ідеальних часток при запропонованих варіантах, суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою.

Вказувала, що сторона відповідача, не маючи можливості бути присутньою в судовому засіданні, не мала можливості надати пояснення суду з вищевикладених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, отже заочне рішення від 24 травня 2023 року має бути скасоване як незаконне та необґрунтоване.

Відзивів на апеляційну скаргу в установлений апеляційним судом строк не надійшло. Відзив, поданий 12 грудня 2023 року в електронній формі позивачем ОСОБА_7 , в тому числі від імені та в інтересах позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , не містить клопотання про продовження встановленого строку, а також доказів направлення копії даного відзиву іншим учасникам справи, а тому залишається без розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач ОСОБА_1 та/або її представник ОСОБА_2 повідомлялася судом про дату, час і місце розгляду справи 24 травня 2023 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності сторони відповідача, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив її можливості скористатись наданими їй процесуальними правами при розгляді справи та на спростування доводів позивачів, про що вказується в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції по суті спору, враховуючи таке.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Всупереч наведених норм та правових висновків Верховного Суду, задовольняючи вимоги про вселення позивачів, зобов`язання відповідача не чинити позивачам перешкоди в квартиру та зобов`язання відповідача виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачами квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , не звернувши уваги, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження даних обставин.

Такими доказами не можуть вважатися наявні в матеріалах справи талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 15325 від 25 березня 2021 року (а. с. 57), відповідь Голосіївського УП ГУНП у м. Києві на звернення ОСОБА_6 (а. с. 54), оскільки вони підтверджують лише факт звернення позивачів до органів поліції, однак ними не підтверджується чинення позивачам перешкод в користуванні квартирою як відповідачем ОСОБА_1 , так і будь-якою іншою особою, оскільки особисті дані таких осіб поліцією не встановлені.

Наявні на а. с. 55 т. 1 фотознімки невідомих осіб, будинку ззовні та інтер`єру помешкання також не є належними та допустимими доказами на підтвердження даних обставин, оскільки із них неможливо встановити, що на фотознімках зображені саме особи, які нібито проживають в спірній квартирі, та саме спірне приміщення, відсутня дата і час фотофіксації, крім того, надання відповідних знімків із зображенням квартири зсередини ставить під сумнів самі доводи позивачів про відсутність у них можливості потрапити до квартири.

Апеляційний суд приймає до уваги, що у запереченні на заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення позивачем ОСОБА_7 особисто зазначалось, що відповідач в квартирі не проживає і ніколи не проживала, а з її відома невідомих осіб до квартири заселяє брат ОСОБА_1 - ОСОБА_9 (а. с. 61 т. 2). Крім того, при зверненні до суду позивачі зазначили іншу адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 (а. с. 1 т. 1).

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про задоволення вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , в частині зобов`язання відповідача не чинити позивачам перешкоди та їх вселення, є передчасними та помилковими.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. 109 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, рішення про виселення має ухвалюватися судом за позовом до конкретного відповідача (особи, яка підлягає виселенню), при цьому суд має перевірити наявність у цієї особи права користування житловим приміщенням або відсутність такого права в порядку, визначеному ЦПК України.

Таким чином, зобов`язуючи відповідача ОСОБА_1 виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, суд першої інстанції ухвалив рішення щодо невстановленого кола осіб за відсутності доказів їх проживання в спірній квартирі, тому рішення в наведеній частині не ґрунтується на вимогах закону.

Також апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що позов підписано лише позивачем ОСОБА_7 від свого імені та за довіреністю від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , крім того, станом на 24 травня 2023 року позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже досягла повноліття і діяла як самостійний учасник справи, і ОСОБА_3 вже не мала права діяти в інтересах повнолітньої доньки без відповідного доручення.

Відтак судове рішення ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи заявлений позов, апеляційний суд враховує таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2021 року ОСОБА_10 на підставі договору дарування відчужила позивачам ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_2 в наступних частках: ОСОБА_7 - частку квартири, ОСОБА_6 - 1/8 частку квартири, ОСОБА_3 - 1/8 частку квартири (а. с. 36 - 37 т. 1).

Квартира АДРЕСА_2 має загальну площу 38,1 кв.м., житлову площу 22,8 кв.м., складається з приміщень 1 коридор пл. 2,9 кв.м., 2 житлова пл. 14,8 кв.м., 3 комора пл. 0,4 кв.м., 4 коридор пл. 0,9 кв.м., 5 ванна пл. 2,1 кв.м., 6 житлова пл. 8,0 кв.м., 7 кухня пл. 7,5 кв.м., 8 вбиральня пл. 0,8 кв.м., балкон 30 % пл. 0,7 кв.м. (а. с. 39).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 16 вересня 2020 року, в квартирі АДРЕСА_2 з 01 лютого 1977 року зареєстрована одна особа (а. с. 40 т. 1).

З 17 лютого 2021 року ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 41 - 42 т. 1).

27 лютого 2021 року ОСОБА_7 , діючи від свого імені та від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (за довіреностями), направив лист ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_3 з пропозицією визначення порядку користування квартирою шляхом виділення у користування позивачів більшої кімнати з балконом (а. с. 44 т. 1).

15 березня 2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уповноважили ОСОБА_7 представляти їх інтереси в судах усіх інстанцій довіреністю зі строком дії до 15 березня 2026 року (а. с. 43 т. 1).

25 березня 2021 року Голосіївським УП ГУНП в м. Києві зареєстровано заяву (повідомлення) ОСОБА_6 про кримінальне правопорушення та іншу подію, згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 15325, про те, що 25 березня 2021 року о 16:49 за адресою АДРЕСА_4 невідома особа знаходиться в квартирі заявника, зачинилася зсередини, заявник не може потрапити до квартири, чим перешкоджають у її користуванні (а. с. 45 т. 1).

Листом Голосіївського УП ГУНП в м. Києві від 10 березня 2021 року повідомлено ОСОБА_6 , що в ході відпрацювання матеріалу з конфліктуючою стороною проведено профілактичну бесіду з метою недопущення протиправних дій в подальшому. Під час перевірки матеріалу не встановлено достатньо підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного звернення (а. с. 46 т. 1).

22 липня 2020 року ОСОБА_6 як наймач уклав з ОСОБА_11 договір найму (оренди) житлового приміщення, за умовами якого наймодавець зобов`язується передати наймачеві у строкове платне користування житлове приміщення за адресою АДРЕСА_5 з 22 липня 2020 року по 22 червня 2021 року. Зазначено, що з наймачем будуть проживати ОСОБА_3 , ОСОБА_12 (а. с. 151 - 152 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 05 жовтня в справі № 486/2032/20 (провадження № 61-13949св21), від 06 лютого 2023 року в справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22).

Таким чином, оскільки сторони не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою, встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири.

Враховуючи зазначені правові норми, склад сім`ї сторін, відсутність між ними родинних зв`язків, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, взаємовідносини сторін та наявність у квартирі двох ізольованих жилих кімнат, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та встановлення порядку користування спірною квартирою.

Встановлюючи порядок користування спірним житлом, апеляційний суд виходить із того, що в матеріалах справи відсутні докази наявності усталеного порядку користування житлом. Позивачі разом і відповідач є співвласниками по частини квартири, тому виділення у користування трьом позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 більшої кімнати пл. 14,8 кв.м. та балкону пл. 0,7 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 меншої кімнати площею 8,0 кв.м., залишивши допоміжні приміщення (коридори, ванну, вбиральню, кухню, комору) в спільному користуванні, відповідатиме ідеальним часткам сторін, вимогам розумності та справедливості, не призведе до погіршення їх житлових умов, а також буде збережено цільове призначення квартири.

Апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 в процесуальних заявах до суду вказувала своєю адресою АДРЕСА_3 , а в апеляційній скарзі - АДРЕСА_6 , тобто у спірній квартирі відповідач фактично не проживає.

При цьому ОСОБА_1 , заперечуючи проти встановлення порядку користування квартирою, за яким кожному із співвласників виділяється окрема ізольована кімната, не запропонувала іншого варіанта користування спірним житлом. Наявність підстав для встановлення іншого порядку користування квартирою ОСОБА_1 не довела.

Доводи апеляційної скарги, що для задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою сторона позивача мала ставити перед судом питання щодо визначення часток в квартирі і порядку користування цією квартирою відповідно до їх часток, а також просити суд про призначення відповідної експертизи, яка б встановила такі обставини, а без проведення відповідної експертизи відсутні підстави для задоволення позову, не ґрунтуються на наведених нормах матеріального права та вищевикладених правових висновках Верховного Суду

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 209/4739/16-ц, є необґрунтованими.

Вирішуючи вимоги позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про вселення позивачів, зобов`язання відповідача не чинити позивачам перешкоди в квартиру та зобов`язання відповідача виселити всіх осіб, які мешкають в квартирі, крім співвласників та зареєстрованих осіб, а також стягнення коштів, апеляційний суд виходить із того, що під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження викладені в позові доводи щодо чинення позивачам перешкод в користуванні квартирою відповідачем ОСОБА_1 , та відмовляє в даній частині позову, як недоведеного та необґрунтованого.

Апеляційний суд враховує, що відмова в позові в цій частині сама по собі не свідчить про відсутність підстав для задоволення іншої вимоги про встановлення порядку користування квартирою, оскільки така вимога є самостійною, а не похідною, і оскільки сторони у справі не можуть домовитись про порядок користування спільним майном, в зв`язку з чим виникла потреба у встановленні такого порядку судом, що підтверджується запереченнями ОСОБА_1 щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визначивши порядок користування житловим приміщенням.

В решті позову апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

За подання позову позивачами понесено судові витрати в загальному розмірі 2724 грн., відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено 5448 грн.

Апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, і оскільки за наслідками апеляційного перегляду задоволенню підлягає одна з п`яти заявлених вимог, з позивача на користь кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволення позову в розмірі 181,60 грн., а на користь відповідача з кожного із позивачів - судовий збір пропорційно до задоволення апеляційної скарги в розмірі 1452,80 грн. Провівши зустрічне зарахування судових витрат, апеляційний суд остаточно стягує на користь відповідача з кожного із позивачів - судові витрати в розмірі 1271,20 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та встановлення порядку користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 .

Виділити ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в користування житлову кімнату 2 розміром 14,8 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м.

Виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату 6 розміром 8,0 кв.м.

Залишити у спільному користуванні 1 коридор - 2,9 кв.м., 4 коридор 0,9 кв.м., 5 ванну 2,1 кв.м., 8 вбиральню - 0,8 кв.м., 7 кухню - 7,5 кв.м., 3 комору - 0,4 кв.м.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 1271,20 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.