справа № 619/2355/23
провадження № 2/619/423/23
РІШЕННЯ

іменем України

12 грудня 2023 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Остропілець Є.Р.

за участю секретаря судового засідання - Носачової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про стягнення грошових коштів за договором позики, стягнення моральної шкоди»,-

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, стягнення моральної шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму курсової різниці за неповернення боргу за договором позики грошових коштів в сумі 358748,38 грн, моральну шкоду у сумі 2 000 000,00 грн та судові витрати.

15 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області зі збільшеними позовними вимогами до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача на її користь суму курсової різниці за неповернення боргу за договором позики грошових коштів в сумі 580788,38 грн, моральну шкоду у сумі 2 000 000,00 грн та судові витрати.

В підтвердження своїх збільшених позовних вимог позивач посилається на те, що 26.10.2016 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 320 000, 00 гривень, які на той період часу складали 80 000, 00 Євро, із зобов`язанням їх повернення до 24.10.2020.

Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2108 від 26.10.2016.

Відповідач ОСОБА_2 умови договору позики грошових коштів від 26.10.2016 жодним чином не виконав, борг позивачу не повернув, в зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07.02.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 794 051, 62 грн.

Рішення набрало чинності.

Рішення суду до теперішнього часу не виконано. Оскільки відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти з урахуванням курсу євро до гривні, а гривня девальвувала по відношенню до євро (офіційний курс євро до гривні на 25.05.2023 складає 39,41 гривень до євро), у зв`язку з чим позивач звертається до суду з цим позовом про стягнення різниці між сумою, встановленої у рішенні суду і сумою на час прострочення виконання рішення суду.

Відповідно до середнього курсу обміну валют в банках України на 14.11.2023 оприлюдненому на сайті Мінфіну продаж Євро здійснюється за 40,60 грн.

Таким чином, станом на 14.11.2023 заборгованість за договором позики у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає:

80 000 Євро х 40,60 грн = 3 248 000 гривень. З яких 2 667 211, 62 задоволено рішенням суду від 30.08.2021. Різниця складає 580788, 38 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, посилаючись на те, що вона зазнала моральних страждань, оскільки втратила найближчу їй людину через неможливість купити їй ліки. В позивача погіршився кредитний рейтинг, оскільки вона сподівалась на повернення їй боргу, а у зв`язку з порушенням зобов`язання з боку відповідача вона вимушена була брати кредити у банках для свого лікування. Весь цей час позивач нервувала, на неї банками постійно здійснюється тиск, вона не може відновити своє положення доброчесного клієнта банку, про що свідчить лист ОТП банку та рішення суду по справі № 619/2317/23.

В судове засідання позивач не з`явилася, в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Розгляд справи просила проводити у її відсутність та без фіксації технічними засобами.

Відповідач та його представник адвокат Гринишин Є.В. в судове засідання не з`явилися, згідно наданої суду заяви представник відповідача адвокат Гринишин Є.В. просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позову заперечував та наполягав на відмові у його задоволенні.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

Судом було достовірно встановлено, що 26 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким відповідач по даній справі ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 320 000, 00 гривень із зобов`язанням їх повернути до 24 жовтня 2020 року.

Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2108 від 26.10.2016.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені 107 355,62 грн, 3% річних 26 696,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 268,10 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Як вбачається із договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 2 320 000, 00 гривень, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 24 жовтня 2020 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовується тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримувати такі доходи.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц. До схожих висновків дійшов Верховний Суд у справі № 758/583/15-ц , що викладений у постанові від 20 травня 2020 року.

Із аналізу вказаних вище обставин, вбачається, що стягнення курсової різниці в даному випадку не є законним, оскільки судом було стягнуто грошові кошти в гривні.

При їх стягненні суд виходив із положення ч. 1, ч. 2 ст. 533 ЦК України та стягнув кошти в гривні за офіційним курсом євро відповідно до даних НБУ. Рішення набрало законної сили.

В п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Однак матеріали справи не містять доказів, на які посилається позивач в позовній заяві стосовно завданої їй моральної шкоди.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, згідно ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Докази згідно вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, викладених позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, такі доводи в частині доведеності позовних вимог не підтверджені письмовими доказами, та викликають сумнів суду. Тому на думку суду доводи викладені у позовній заяві не доведені

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку з відмовою в позові покласти на позивача.

Позивач ОСОБА_1 , як інвалід 2 групи від сплати судового збору звільнена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 22, 23, 524, 533, 1046, 1047, 1049, 1067 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є. Р. Остропілець