КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 363/3382/22

04 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рудюка О.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_3 . При житі ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належний їй на день смерті житловий будинок з брусу, 1953 року побудови, жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 47,0 кв.м., 48 % зносу, з надвірними будівлями: погріб з шийкою «В», туалет «Г», огорожу «№1-2», колодязь «І» в рівних частинах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

06 лютого 1997 року в.о. державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Апишковою З.І. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ААЕ № 841081, відповідно до якого спадкоємцями житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частинах були ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

02 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належної останній 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_4 була складено відповідну письмову розписку в присутності двох свідків, а саме: її дочки ОСОБА_2 , дружини позивача ОСОБА_5 та отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 000 доларів США. Також, була досягнута домовленість щодо подальшого нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу в строк до 01 березня 2012 року.

Таким чином, 02 січня 2012 року між ОСОБА_4 (продавець) з однієї сторони, та ОСОБА_1 (покупець) з другої сторони було складено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, відповідно до якого продавець продав та передав у власність, а покупець купив та прийняв у власність 1/2 частину житлового будинку з брусу, 1953 року побудови, жилою площею 17,0 кв.м, загальною площею 47,0 кв.м., з надвірними будівлями: погріб з шийкою «В», туалет «Г», огорожу «№1-2», колодязь «І», що знаходиться в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, не встигнувши виконати взяті на себе зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 02 січня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_4 він почав вільно володіти та користуватися всім житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зробив капітальний ремонт вказаного будинку, підвів газ та каналізацію до будинку, що підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок.

З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого КП «Вишгородське БТ» від 10.08.2021 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_2 має загальну площу 84,8 кв.м., житлову 49,1 кв.м., допоміжну 29,1 кв.м. та складається з передпокою, площею 12.0 кв.м., кухні, площею 11,8 к.м., житлової кімнати, площею 12,9 кв.м., житлової кімнати, площею 15,5 кв.м, вітальні, площею 20,7 кв.м., санвузла, площею 5.3 кв.м., топочної, площею 6,6 кв.м.

Отже, ОСОБА_1 добросовісно, безтитульно заволодів нерухомим майном, власником якого є ОСОБА_4 і продовжує відкрито безперервно володіти житловим будинком з надвірними будівлями, поводячись як власник, починаючи з 13 січня 2012 року і по теперішній час, тобто, більше десяти років, а відтак набув право власності на майно за набувальною давністю на підставі ч. 4. ст. 344 ЦК України.

Єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_4 , її рідна дочка ОСОБА_2 , знаючи про укладений її матір`ю 02.01.2012 року договір купівлі-продажу житлового будинку, відмовилась від прийняття спадщини на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Таким чином, вважає, що сторони виконали умови договору купівлі-продажу від 02.01.2012 року, однак колишній власник 1/2 частини спірного домоволодіння помер, що унеможливлює нотаріальне посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому єдиним шляхом вирішення спору вважає захист його прав шляхом звернення до суду з позовом про визнання за ним ( ОСОБА_1 ) права власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААЕ № 841081, виданого 06.02.1997 року в.о. державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Алишковою З.Г., зареєстрованого на ім`я ОСОБА_4 24.09.2012 року,номер запису 243 в книзі 30, за реєстровим номером 37693568.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 жовтня 2023 позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.

Вказує на те що, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.З наявної в матеріалах справи спадкової справи №27/2012 вбачається, що ОСОБА_2 не відмовлялася від належного їй спадкового майна після смерті матері ОСОБА_4 , в тому числі, і на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а відтак, суд першої інстанції прийшов до висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 добросовісно, безтитульно заволодів нерухомим майном, власником якого є ОСОБА_4 і продовжує відкрито безперервно володіти вказаним житловим будинком з надвірними будівлями, поводячись як власник, починаючи з 13 січня 2012 року і по теперішній час, тобто, більше десяти років, а відтак набув право власності на вказане майно за набувальною давністю на підставі ч. 4. ст. 344 ЦК України.Даний факт також був підтверджений показаннями допитаних в судовому засіданні 19.07.2023 року свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Допитана в судовому засіданні 19.07.2023 року відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та вказала на те, що вонає єдиною дочкою померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 . Після смерті матері ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 та на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Оскільки відмова від прийняття спадщини може мати місце лише щодо всього спадкового майна, відповідач, як спадкоємець не вправі прийняти лише одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись, то вона звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття всієї спадщини після померлої матері ОСОБА_4 . Державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, яка розташована у м. Києві по вул. Гната Юри, 9 їй було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 . Постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.04.2016 року у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 було відмовлено.

В подальшому, ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.09.2019 по справі № 363/1652/19 було прийнято відмову ОСОБА_2 від позову та закрито провадження у справі. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 добровільно відмовилась від оформлення спадкових прав на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 оскільки знала про те, що позивач добросовісно заволодів вказаним нерухомим майном, поводиться як власник вказаного майна, продовжує відкрито, безперервно володіти спірним майном з січня 2012 року.

Натомість, суд першої інстанції не звернув своєї уваги на покази відповідача, надані нею особисто під час розгляду справи в суді, та не надав їм належної оцінки.

Судом не взято до уваги того факту, що другий відповідач у справі Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області також визнала позовні вимоги та не заперечуваола проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, визнання відповідачами позовних вимог в повному обсязі не суперечать закону, не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб та є законною підставою для задоволення позову.

Також зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_1 зробив капітальний ремонт спірного будинку, підвів газ та каналізацію до будинку, що підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок. З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого КП «Вишгородське БТ» від 10.08.2021 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_2 має загальну площу 84,8 кв.м., житлову 49,1 кв.м., допоміжну 29,1 кв.м. та складається з передпокою, площею 12.0 кв.м., кухні, площею 11,8 к.м., житлової кімнати, площею 12,9 кв.м., житлової кімнати, площею 15,5 кв.м, вітальні, площею 20,7 кв.м., санвузла, площею 5.3 кв.м., топочної, площею 6,6 кв.м.

Відтак, вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ковальчук Дмитро Іванович повністю підтримали доводи апеляційної скарни та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Купрієнко Володимир Сергійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги не заперечували, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

06 лютого 1997 року в.о. державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Апишковою З.І. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ААЕ № 841081, відповідно до якого спадкоємцями житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частинах були ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Спадкове майно складається з житлового будинку з брусу, 1953 року побудови, жилою площею 17,0 кв.м, загальною площею 47,0 кв.м., 48% зносу, з надвірними будівлями: погріб з шийкою «В», туалет «Г», огорожу «№1-2», колодязь «І».

З Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що станом на 25.10.2019 року власниками житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , по 1/2 частині кожний.

02.01.2012 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3000 доларів США за продаж належної їй 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , для подальшого укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього домоволодіння до 01.03.2012 року, про що написала розписку, в присутності своєї доньки ОСОБА_2 , дружини позивача ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 13.01.2012 року.

За життя , 07.05.1997 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті належну їй 1/2 частину будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в с. Нижча Дубечня, і все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і, на що вона за законом матиме право, заповіла своїй дочці ОСОБА_2 .

26 січня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Сімнадцятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття всієї спадщини після померлої матері ОСОБА_4 .

31 січня 2012 року Дванадцятою державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 27/2012 щодо майна померлої ОСОБА_4 .

18 квітня 2016 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Дванадцятої державною нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: на 1/5 частину квартири АДРЕСА_4 та на грошові вклади з відповідними відсотками в АТ «Ощадбанк».

18 квітня 2016 року державним нотаріусом Дванадцятої державною нотаріальної контори було винесено постанову про відмову ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю відомостей в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів, стосовно бланка про право на спадщину за заповітом, виданого Вишгородською державною нотаріальною конторою 06 лютого 1997 року, за реєстровим № 407, яке підтверджує право спадкодавця на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки, виданої Нижчедубечанською сільською радою Вишгородського району Київської області №41 від 25.01.2016 року, розпорядженням Нижчедубечанського сільського голови від 20.01.2016 року №7 перейменовано АДРЕСА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Пірнівської сільської рада Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції вказав на те, що відповідно до матеріалів справи, в січні 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникла домовленість щодо купівлі-продажу належної ОСОБА_4 1/2 частини спірного житлового будинку за, що остання отримала грошові кошти та написала розписку, на підставі вказаної розписки можна дійти висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу вказаного майна. В свою чергу, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, враховуючи те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір купівлі-продажу 1/2 частини спірного житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також те, що ОСОБА_2 не відмовлялась від належного їй спадкового майна, як спадкоємець, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями за набувальною давністю не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року відповідає.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір, суд 1-ї інстанції правомірно виходив з того, що як вбачається з позовної заяви, позивачу достеменно були відомі всі обставини, за яких померлий спадкодавець ОСОБА_4 володіла 1/2 частиною житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_1 достеменно відомо, що ОСОБА_2 прийняла всю спадщину після померлої матері ОСОБА_4 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 протягом 10 років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22).

Оскільки позивачем особисто в позовній заяві зазначено про те, що йому достеменно були відомі всі обставини, за яких померлий спадкодавець користувався спірним майном, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю та є добросовісним володільцем спірного майна, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на 1/2 частиною житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 - відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі визнали позовні вимоги в повному обсязі, а відтак, в силу вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд зобов`язаний був задовольнити позовні вимоги, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18), від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки показанням свідків, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тож колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання позивача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Пірнівської сільської рад Вишгородського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Таким чином, доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий: Судді: