Справа № 463/1417/23
Провадження № 2/463/975/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про скасування рішення державного реєстратора -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора Львівської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.07.2019 за індексним номером 47858758, на підставі якого право власності на об`єкт нерухомого майна квартиру за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-Банк».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.01.2008 між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк» укладено кредитний договір і з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ним як майновим поручителем та банком укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою АДРЕСА_1 . На підставі поданих банком документів державний реєстратор прийняв оскаржуване рішення, згідно якого банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі банку права власності на нього. Вважає таке рішення незаконним, оскільки за умовами договору іпотеки загальна площа квартири становила 61,6 кв.м., а житлова площа 34,6 кв.м., тоді як в інформаційній довідці на квартиру її загальна площа становить 121,5 кв.м., а житлова 81,4 кв.м. і через наявність таких розбіжностей державний реєстратор не вправі була проводити державну реєстрацію. Банк також не надав державному реєстратору доказів невиконання боржником умов кредитного договору і остання не встановила розміру вимог за кредитним договором. Крім того, на момент вчинення реєстраційних дій діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого унеможливлювалось звернення стягнення на спірну квартиру. Перед зверненням стягнення на предмет іпотеки відносно нього не проводилась оцінка, що також є порушенням чинного законодавства.

Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає про відсутність порушень чинного законодавства під час звернення стягнення на предмет іпотеки та обрання позивачем неналежного способу захисту. Відповідне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки направлялось на адресу позивача, чого достатньо для звернення стягнення на предмет іпотеки. У власності дружини позивача перебувала інша квартира, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а доказів про відсутність у позивача іншого нерухомого майна останнім не подано. Позивач є засновником різних юридичних осіб, сам кредит не можна вважати споживчим і тому, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється. Оцінка майна була проведена відповідно до вимог чинного законодавства. Просить в позові відмовити.

Правом на подання відповіді на відзив представник позивача не скористався.

Водночас, представник відповідача подав до суду заяву про пропуск позивачем строку позовної давності та відмову в позові з цих підстав, оскільки спірне рішення прийнято 19.07.2019, а з позовом до суду позивач звернувся 24.02.2023.

Письмових заперечень на таку заяву представник позивача не подав.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила суду 27.02.2023.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 01.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.05.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити. При цьому, вважає, що строк позовної давності пропущений з поважних причин. Рішення державного реєстратора оскаржувалось ним ще в 2019 році в межах справи № 463/8522/19 під час розгляду якої сторони практично дійшли згоди щодо мирного врегулювання спору. В кінцевому, такий позов було залишено без розгляду, а згоди щодо мирного врегулювання спору не досягнуто, що зумовило повторне звернення до суду з цим позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в позові відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 11.01.2008 між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк» укладено кредитний договір на суму 59 954 доларів США на строк до 11.01.2023 року та сплатою за користування кредитом 13,50 % річних (а.с.86-91).

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 11.01.2008 між позивачем як іпотекодавцем та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.80-85) загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м.

Згідно наданої копії повідомлення (а.с.114), банк вимагав від позичальника та позивача сплати заборгованості за кредитним договором розмір якої станом на 05.04.2019 становив 96 661,62 долари США і одночасно попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.30-35), державним реєстратором Бойко Х.М. прийнято рішення від 19.07.2019 року індексний номер 47858758 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк».

Тим самим банк в позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Як зазначено в цій інформаційній довідці, для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки банком подані такі документи: три повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, договір іпотеки від 11.01.2008, кредитний договір від 11.01.2008.

Вважаючи, що реєстрація права власності проведена з порушенням чинного законодавства, а також з метою захисту своїх спадкових прав на предмет іпотеки позивач звернувся до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в т.ч. заставою.

Згідно з статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою та третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя за відсутності згоди останнього. Вказаний Закон набрав чинності 07.06.2014 року та втратив чинність 21.04.2021 року. Мораторій діяв протягом цього строку.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (тут і далі - у редакції, чинній на дату звернення стягнення на іпотечне майно) передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його положень.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже, зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі № 644/3116/18-ц.

З огляду на принцип змагальності, який закріплений в статті 12 ЦПК України та враховуючи розподіл обов`язків доказування, саме позивач повинен довести існування обставин, за наявності яких відносно предмета іпотеки діє мораторій, передбачений Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі яка розглядається відповідно до розділу 1 кредитного договору кредит надано в іноземній валюті на власні потреби без будь-яких обмежень. Отже, кредит надано на споживчі цілі. Площа предмету іпотеки не перевищує 140 кв.м.

Однак відсутні будь-які докази, що спірна квартира на момент прийняття оскаржуваного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки використовувалась позивачем як місце постійного проживання і у його власності не було іншого нерухомого житлового майна.

Так, згідно наданої позивачем інформаційної довідки (а.с.30-35), така сформована безпосередньо за об`єктом, яким є предмет іпотеки і в ній детально описано інформацію про юридичну долю предмета іпотеки, а не про належність чи відсутність у позивача іншого нерухомого житлового майна саме на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Інших доказів, які б підтверджували відсутність у позивача іншого нерухомого майна останній не надав, тоді як згідно долученої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.162-164), у власності дружини позивача на момент звернення стягнення на предмет іпотеки була наявна квартира АДРЕСА_2 . Незважаючи на відповідні заперечення представника відповідача, представником позивача не надано жодних доказів, що предмет іпотеки використовувався його довірителем як постійне місце проживання, хоча суд сприяв учасникам у реалізації своїх прав, неодноразово відкладав судові засідання та надавав можливість представнику позивача надати відповідні докази.

Тому, діючи відповідно до вимог частини четвертої статті 12 ЦПК України суд покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних з неподанням суду згаданих вище доказів, а за відсутності таких доказів дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється, внаслідок чого на предмет іпотеки могло бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки з дотриманням процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, та за відсутності порушень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що в сукупності свідчить про правомірність оскаржуваного рішення.

При цьому, таких висновків суду не спростовують аргументи позивача щодо зміни площі квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки приписи статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначають вичерпний перелік підстав для припинення іпотеки і проведення реконструкції предмета іпотеки не є підставою для її припинення.

Також, безпідставними слід визнати доводи представника позивача про відсутність звіту про оцінку предмета іпотеки, оскільки звіт про незалежну оцінку предмета іпотеки проведений 15.07.2019, тобто перед зверненням стягнення на предмет іпотеки і долучений до матеріалів справи (а.с.98-100).

Як наслідок, позов в цілому слід визнати безпідставним і в його задоволенні відмовити.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки суд в задоволені позову відмовляє через його безпідставність, заява представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає до задоволення.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 526, 546, 575, 1049, 1054 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) про скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 14.12.2023.

Суддя: Леньо С. І.