Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/10/20
Провадження № 2/553/26/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.12.2023м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді: Тимчука Р.І.,

за участю секретаря: Ковпак А.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділу спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділу спільного майна подружжя, у якій просить:

1) постановити рішення суду, яким встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка ( ОСОБА_1 ) і жінки (до ОСОБА_5 ) без реєстрації шлюбу з 1996 року до 14.09.2004 року;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину подружнього майна, придбаного під час спільного проживання однією родиною, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , на частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: в будинку літ. А; кухня 3-1 пл. 11,0 м/кв, прихожа 3-2 пл. 10.1 м/кв, кімната 3-3 пл. 16,2 м/кв, сіни 3-4 пл. 7,6 м/кв, санвузол 3-5 пл. 4,8 м/кв, загальна площа 49 м/кв, житлова - 16,2 м/кв, господарські споруди: гараж літ. Б;

3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину подружнього майна на автомобіль AUDI A6, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний 14.01.2009 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що із відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 . Вказує, що спільне проживання однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу почали з 1996 року. Вказує, що познайомився із ОСОБА_5 в 1987 році, спільно однією сім`єю почали проживати в 1996 році. У відповідача на той час був неповнолітній син і вони почали подружнє життя без реєстрації шлюбу в гуртожитку по АДРЕСА_2 , реєстрація була в кімнаті 624, а фактичне проживання в кімнаті 701. Вказує, що із відповідачем жили як подружжя без реєстрації шлюбу до 2004 року, потім зареєстрували шлюб. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Вказує, що всі значні придбання в сім`ї були оформлені на ім`я дружини. Зазначає, що весь час до 2004 року мешкали як подружжя, мали спільні плани на майбутнє, вели спільне господарство, купували і ремонтували спільне житло. Дані обставини можуть підтвердити свідки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2020 року справу передано судді Тимчуку Р.І.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

12.02.2020 року від позивача надійшло клопотання про виклик свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

12.02.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить поновити строк подачі відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог, вказує на їх необґрунтованість. Вказує, що відповідач заперечує факт проживання однією сім`єю з 1996 року по 14.08.2004 року з позивачем. Проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків мало місце після укладення шлюбу. Єдиним доказом в підтвердження позовних вимог, на думку позивача, є копія сторінки паспорту НОМЕР_3 де вказано про його реєстрацію 15.06.2007 року за адресою: АДРЕСА_3 , що в свою чергу спростовується доданими до відзиву копіями аркушів даного паспорту 10-11, які містять відмітки про реєстрацію позивача з 11.08.1987 по 27.02.1998 року в АДРЕСА_4 , а з 27.02.1998 року по 15.06.2007 року в АДРЕСА_5 . Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбано 18.09.2001 року внаслідок спільної праці з відповідачем, а оформлення нерухомості на ОСОБА_5 є наслідком домовленості/угоди між ними. Відсутні докази, з яких можливо встановити факт внесення позивачем певних коштів на спорудження чи придбання будь-яких будівельних матеріалів, необхідних для будівництва спірного майна.

12.02.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі на час хвороби відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 12.02.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.

19.03.2020 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

13.05.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

13.05.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.

13.05.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про виклик свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.05.2020 року клопотання представника відповідача задоволено, витребувано у ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» матеріали інвентаризаційної справи інвентарний номер: 7052, реєстровий номер: 144-19115, щодо належного на праві приватної власності ОСОБА_5 1/4 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_6 ), розташований на земельній ділянці площею 670 кв.м. для огляду у судовому засіданні, яке призначене на 09:30 год. 19.06.2020 року.

19.06.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

19.06.2020 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.

19.06.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення.

28.08.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

21.09.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 22.09.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

06.11.2020 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

20.11.2020 року від представника відповідача надійшла заява, в якій повідомляє про смерть відповідача ОСОБА_5 .

20.11.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі для можливості визначення правонаступника у справі померлої.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20.11 2020 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників.

11.06.2021 року від позивача надійшло клопотання про направлення запиту до приватного нотаріуса Денисенко Л.М. з проханням надати інформацію про коло спадкоємців відповідача.

23.06.2021 року направлено запит на адресу приватного нотаріуса Денисенко Л.М. з проханням надати інформацію про коло спадкоємців відповідача.

09.07.2021 року від нотаріуса надійшла відповідь на запит, спадкоємцем відповідача є її син - ОСОБА_4 .

06.08.2021 року від позивача надійшло клопотання про визнання правонаступником ОСОБА_5 її сина - ОСОБА_4 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.08.2021 року поновлено провадженні у справі.

15.09.2021 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

23.10.2021 року від представника відповідача надійшла заява про виклик свідка - ОСОБА_4 .

23.10.2021 року від представника відповідача надійшла заява про виклик свідка - ОСОБА_16 .

25.11.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

01.12.2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та залучення у якості відповідача ОСОБА_4 .

01.12.2021 року від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, вказав, що не заперечує проти залучення ОСОБА_4 як правонаступника.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01.12.2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділу спільного майна подружжя, у якості правонаступника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 .

31.03.2022 року від відповідача та його представника надійшло клопотання про відкладення справи.

22.05.2023 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи фотографій.

23.05.2023 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

11.07.2023 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

22.11.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Яресько Н.В. в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначив, що в позові необхідно відмовити, просив врахувати пояснення, надані до суду.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб 14.08.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_5 є власницею житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , яка складається з наступних приміщень: в будинку літ. А; кухня 3-1 пл. 11,0 м/кв, прихожа 3-2 пл. 10.1 м/кв, кімната 3-3 пл. 16,2 м/кв, сіни 3-4 пл. 7,6 м/кв, санвузол 3-5 пл. 4,8 м/кв, загальна площа 49 м/кв, житлова - 16,2 м/кв, господарські споруди: гараж літ. Б. та автомобіля AUDI A6, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25.11.2019 року шлюб, зареєстрований 14 серпня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Полтави, актовий запис № 81, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано.

17.11.2020 року заведено спадкову справу до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі заяви про прийняття спадщини за законом від сина померлої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Інших заяв не надходило.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пояснила суду, що вона є мамою позивача - ОСОБА_1 . З ОСОБА_5 знайома приблизно з 1986 року, бо працювала на одній роботі з нею. З 1996 року, як позивач ОСОБА_1 розлучився з жінкою, дізналася про спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , коли вони прийшли разом до неї додому. Проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1996 року в гуртожитку на АДРЕСА_2 . Хто був прописаний у кім 624 - не знає. Скільки років проживали в даній кімнаті - не пам`ятає. Часто приходили один до одного в гості. ОСОБА_5 мала сина - ОСОБА_17 . Потім в 2000-х роках переїхали в будинок на ОСОБА_18 . ОСОБА_1 працював дорожнім майстром, старшим майстром. Вказала, що не знає чи за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відбулася купівля частини будинку на ОСОБА_18 . Зазначила, що її сестра дала 5000,00 ОСОБА_1 . Загальну вартість будинку не знає. У подальшому будинок був добудований, обкладений, зроблені були підлога, стіни, туалет, ванна, перекрили дах, так би мовити здійснено капітальний ремонт. У ремонті допомагали друзі ОСОБА_1 безкоштовно. Дочка свідка віддала ОСОБА_1 та ОСОБА_5 батареї, труби для опалення, стекло для вікон, двері міжкімнатні, гроші за будівельні матеріали не брали. На кого відбулось оформлення будинку - не знає, бо не запитувала. Вказала, що син ОСОБА_1 , вказував, що він позичав 3000,00 доларів США на ремонт у свого знайомого ОСОБА_19 . Свідок не бачила чи були передані кошти, знає зі слів свого сина. Окрім будинку, спільного нічого не було, потім купили машину, меблі в дім, холодильник, морозильну камеру. Син взяв кредит після реєстрації шлюбу. З попередньою дружиною ОСОБА_1 розійшовся у 1994-1995 роках, точної дати не пам`ятає.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , пояснила суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 знає. ОСОБА_1 привозив своїх людей, вони переробили весь будинок, і стіни, і кухню, заливали фундамент, зробили гараж. Переробили плиту, капітальне переобладнання зробили, дах переклали. В середині будинку була до ремонту, після ремонту в будинку не була, бо посварилась з ОСОБА_5 через те, що ОСОБА_5 хотіла зробити окремий вихід з двору. Хто вкладав гроші в ремонт - не знає. Знає, що ОСОБА_1 працював. ОСОБА_1 бачила у дворі будинку з літа 2001 року. Коли спілкувались про купівлю будинку - присутньою не була. Ремонт був протягом двох років орієнтовно. Гараж добудовувався після будинку, але не впевнена, бо не пам`ятає. На технічному паспорті чи зазначений гараж - не пам`ятає. До 2008-2009 року проживала як сусідка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , далі переїхала, а за вказаною адресою залишились проживати її діти, які і стали новими сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , пояснив суду, що ОСОБА_1 знає по роботі. ОСОБА_1 був його начальником. У 2003 році десь приблизно дізнався про ОСОБА_5 . Допомагав їм заливати підлогу, робив гараж, стіни штукатурив. Ремонт був розтягнутий у часі - приблизно 2003-2004 рік, робили частинами, спочатку будинок, потім гараж. Ремонт був капітальним, робили дах, заливали підлогу, все старе переробляли. За роботу розраховувався ОСОБА_1 . Матеріли купляв ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пояснив суду, що є сином ОСОБА_5 , проживав все життя з нею. Батько помер у 1991 році, його батьки допомагали їм протягом життя. З ОСОБА_5 проживав з народження і до 2014 року. У 2014 році одружився і проживав уже зі своєю дружиною. Мама ОСОБА_5 після одруження сина і до смерті проживала за адресою АДРЕСА_3 . Регулярно відвідував її, 3-4 рази на тиждень. З 1991 року мама ОСОБА_5 проживала тільки з ним. Весною 2004 року в їхньому житті з`явся ОСОБА_1 14 серпня 2004 року вони уклали шлюб та стали проживати як подружжя. У подальшому проживали разом. Перед смертю мами позивач ОСОБА_1 побив її та втік, що підтверджує відкрите кримінальне провадження за № 0000099 від 04.02.2020 року (а.с. 188 том 2). З початку укладення шлюбу відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були гарні, у подальшому ОСОБА_1 вчиняв п`янки, дебоші, були побиті люстри, столи. Потім мама розповідала, що ОСОБА_1 часто її бив. З ОСОБА_1 ОСОБА_4 спілкувались нормально до побиття мами. Вказав, що у 2001 році було придбано будинок. Мама збирала кошти на будинок сама, отримувала заробітну плату, крім того, отримувала пенсію по інвалідності, отримувала допомогу як мама, яка виховує дитину одна, допомагали батьки мами. Будинок вона знайшла в газеті (оголошення) у 2001 році. Запрошувала будівельників та спеціалістів, які оглядали будинок, майстрів. У 2001 році мама купила будинок. У 2002-2003 роках проводився ремонт колегами мами, сином та його двоюрідним братом. У кінці 2003 року будівництво було завершено. Автомобіль Audi був куплений і оформлений на маму. У подальшому їздити на машині почав ОСОБА_1 . Вказав, що свідок ОСОБА_21 є рідною сестрою мами і вона позичала гроші на будинок. Подруга мами, свідок ОСОБА_13 , близька знайома сім`ї з дитинства. Свідок ОСОБА_12 працювала вахтером в гуртожитку, де проживали мама і він. Свідок ОСОБА_15 є племінницею мами. Чи купляла мама машину « ІНФОРМАЦІЯ_8 » у 2001 році не пам`ятає, про існування машини дізнався у 2004 році. Кредиту на купівлю будинку мама і ОСОБА_1 не брали. Мама і ОСОБА_1 розлучились у 2019 році. Мама померла у 2020 році. Щодо фотографій, долучених до матеріалів справи представником позивача вказав, що вони могли бути зроблені під час спільного святкування різних свят, так було заведено між колегами, обставин не пам`ятає. Мамі і колегам на роботі могли надавати путівки від профкому до моря і ін., тому ці фотографії могли були зроблені під час проведення вільного часу разом між колегами. Стосовно купівлі машини ОСОБА_22 вказав, що мама збирала кошти на неї, чи приймав участь у її купівлі ОСОБА_1 - не може сказати, не знає цих обставин. Досить багато фінансово допомагала бабуся рідного батька, який помер у 1991 році, допомагали батьки мами. Щодо гаража повідомив, що немає точної інформації про введення його в експлуатацію, але він збудований.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , пояснила суду, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 знає дуже гарно, бо ОСОБА_5 є її рідною сестрою. В гарних відносинах перебувала до моменту, коли ОСОБА_1 почав ображати сестру. ОСОБА_1 і ОСОБА_5 одружились у 2004 році. Спілкувались сім`ями, товаришували. Був випадок, коли ОСОБА_5 перебувала на лікарняному 8 місяців через побиття ОСОБА_1 . За час шлюбу були придбані машини « ІНФОРМАЦІЯ_10 », « ІНФОРМАЦІЯ_11 » за кошти сестри, холодильник, телевізор. Інформацією, коли познайомились ОСОБА_1 і ОСОБА_5 не володіє. До 2004 року разом вони не проживали. Як друзі ОСОБА_1 і ОСОБА_5 спілкувались до 2004 року. Щодо придбання будинку вказала, що кошти на його придбання збирала сестра, їй допомагали дідусь і бабуся зі сторони батька сина ОСОБА_17 , який помер. Кошти збирала ще за час проживання у гуртожитку. Батьки ОСОБА_5 допомагали фінансово, продуктами і ін. Позичала 300 доларів США на ремонт, які вона віддала потім. Ремонт робила 2 роки, в якому приймали участь рідні, друзі, колеги, монтери колії, племінник, який в ЗСУ зараз, син ОСОБА_17 , сестри, а в 2003 році перед ОСОБА_23 сестра ОСОБА_5 почала там жити. Машину « ОСОБА_22 » сестра купила для сина ОСОБА_17 . У позивача був малий дохід, в порівнянні з сестрою, окрім того, він сплачував аліменти на сина від попереднього шлюбу. Дохід сестри складався з заробітної плати, пенсії, допомоги на дитину, в якої помер тато, допомога дідуся і бабусі, які міняли і відкладали долари США і передавали ОСОБА_5 . Вказувала, що ОСОБА_5 розповідала, що він ображав її до укладення шлюбу, розбив люстру, вона мала синці. Чи їздила сестра на море з ОСОБА_1 і сином ОСОБА_17 вказала, що інформацією не володіє. Щодо фотографій зазначила, що вони підтверджують спільне святкування свят, а не факт ведення спільного господарства.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , пояснила суду, що знає ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . ОСОБА_5 є її тіткою. Знає, що проживали ОСОБА_1 і ОСОБА_5 разом з 2004 року, потім розлучились через те, що він її бив і ображав. Щодо будинку вказала, що він був куплений за кошти ОСОБА_5 , рік не пам`ятає. Переїхала тітка туди з гуртожитку. Збирала кошти тітка, допомагали батьки померлого батька сина ОСОБА_17 у валюті (долар США). Отримувала тітка заробітку плату, допомогу як одинока мама, пенсію. Батьки свідка позичали частково кошти на купівлю будинок. Машину тітка купила для сина ОСОБА_17 . Вона часто залишалась у тітки ночувати в гуртожитку, потім у будинку. Після приїзду з дитячого табору, їй повідомили, що тітка виходить заміж за ОСОБА_1 . Щодо фотографій вказала, що себе впізнає дитиною, але де вони зроблені і під час святкування чого - не пам`ятає.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , пояснила суду, що з 1977 року і 2004 року працювала черговою у гуртожитку. ОСОБА_5 там проживала, а ОСОБА_1 проходив, як гість. Про ведення спільного господарства між ними не знає. Як чергова, записувала ОСОБА_1 до хлопців, чи заходив в кімнату до ОСОБА_5 - не знає. З якого року проживала ОСОБА_5 у гуртожитку не пам`ятає, бо жильців було більше 500 чоловік. Про їхнє весілля не знає нічого. На пенсію свідок пішла у квітні 2004 році, після цього дізналась, що ОСОБА_5 виїхала з гуртожитку. Проживала ОСОБА_5 з сином ОСОБА_17 . Гуртожиток спочатку був не сімейний, а надавався для робочих. Разом ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з гуртожитку не виходили за час її чергування. Одного разу запрошували її до кімнати 701 на спільне святкування Нового Року. Щодо фотографій вказала, що можливо це 701 кімната гуртожитку, але точно не пам`ятає.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , пояснила суду, що знає ОСОБА_5 з 1990 року у гуртожитку. ОСОБА_1 знає по роду діяльності. ОСОБА_5 познайомила її з ОСОБА_1 , як переїхали у будинок і одружились. Про купівлю будинку і ремонт дізналась уже після переїзду ОСОБА_5 до будинку. У 2001 році позичала їй кошти. ОСОБА_1 у гуртожитку бачила лише один раз у ОСОБА_5 . Досить часто ОСОБА_5 допомагала няньчити доньку свідка - ОСОБА_24 , протягом 14 років, до 2002 року (відводила та забирала з дитячого садочку, потім - зі школи). Щодо купівлі будинку вказала, що у ОСОБА_5 дуже дружня сім`я, будинок вона купила за власні кошти. Знає, що ОСОБА_1 платив аліменти на сина від колишнього шлюбу. ОСОБА_5 досить гарно фінансово допомагали дудісь і бабуся ОСОБА_17 по лінії померлого батька, які проживали у ОСОБА_25 . За період з 1992 по 2002 роки ОСОБА_1 в гуртожитку бачила разів 3, у них були робочі стосунки. ОСОБА_5 проживала у гуртожитку в кімнаті на 7 поверсі, в кім. 701, перед цим проживала в іншій кімнаті, номеру не пам`ятає. На сімейних святах в гуртожитку у ОСОБА_5 не була, була вже після переїзду до будинку. Щодо фотографій, які показала представник ОСОБА_1 , свідок вказала, що точно з фотографії сказати за інтер`єром, яка це кімната не можливо, з огляду на той факт, що всі кімнати були однакові, штори, коври і ін. було одного кольору і фасону у всіх кімнатах на той час. ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у гуртожитку не проживали разом, спільне господарство не вели.

Допитаний вдруге (повторно) у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відповів суду, що йому відомо, що в 2007 році ОСОБА_1 купував транспортний засіб. Приїхали на купівлю з сином ОСОБА_17 . Вказав, що йому відомо, зі слів ОСОБА_1 , що останній продав свій дім в Абазівці і хотів купити автомобіль, який у подальшому був оформлений на ОСОБА_1 .

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 в судовому засіданні допитані не були з наступних причин. Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні допитаний не був, з огляду на те, що протягом часу перебування справи у суді він помер, про що у засіданні 28.11.2022 року повідомила представник позивача - адвокат Яресько Н.В. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні допитані не були, з огляду на те, що представник позивача - адвокат Яресько Н.В. у засіданні 28.11.2022 року повідомила, що вони виїхали до Польщі і зникли.

Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя.

При застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак, проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, ззовні такі відносини подібні до шлюбних.

Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

При вирішенні спору суд також враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц, відповідно якої інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

На час спірних правовідносин у період придбання та реєстрації спірного нерухомого майна діяв Закон України «Про власність», статтею 16 якого було визначено право власності подружжя, відповідно Кодексу про шлюб та сім`ю України, та статтею 17 врегульовано право спільної власності громадян.

Як роз`яснено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 № 20, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність»); ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»).

Спірний будинок був набутий у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, при цьому позивач з ОСОБА_5 у шлюбі до 14.08.2004 року не перебували.

Позивач не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбано 18.09.2001 року внаслідок спільної праці з померлою ОСОБА_5 , а оформлення нерухомості на ОСОБА_5 є наслідком домовленості/угоди між ними. Відсутні докази, з яких можливо встановити факт внесення позивачем певних коштів на спорудження чи придбання будь-яких будівельних матеріалів необхідних для будівництва спірного майна.

Однак, належних та достовірних доказів на доведення факту купівлі будинку та переліку виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості, періоду та часу виконання таких робіт суду не надано.

Позивачем не наданого жодного доказу введення в експлуатацію гаражу, виділеному в технічному паспорті літ. Б, та добудованого приміщення 3-5, площею 4,8 м2, реконструкції приміщення 3-1, площею 11 м2, що призвело до збільшення загальної площі будинку з 43 м2 до 49,7 м2.

Так, Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами 1, 2 статті 376 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 Цивільного кодексу України.

Відповідно частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України).

У розумінні частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Саме дана позиція має своє підтвердження в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 року у справі № 750/4445/17.

Позивачем не наданого жодного доказу, обґрунтування порушення його права на спірне рухоме майно, адже автомобіль AUDI, 1996 року випуску, номер шасі, кузова/рами НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в його користування від дня коли позивач, за власної волі, виїхав від ОСОБА_5 .

Обраний спосіб захисту, шляхом визнання права власності на 1/2 частину подружнього майна, позивачем ніяк необґрунтований.

Таким чином, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 у період з 1996 року до 14.09.2004 року не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та з 01.01.2004 року за змістом заявлених майнових вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а такий факт встановлюється з метою визнання права власності на вищевказане майно.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 755/3745/16-ц, відповідно якого за загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження. Незалежно від того, в якому порядку буде розглядатися справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. У поданій заяві має бути визначена мета встановлення юридичного факту та саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

В частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіля 1996 року випуску, номер шасі, кузова/рами НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , також слід відмовити з вищевказаних підстав за недоведеністю, оскільки такі вимоги є похідними і взаємопов`язаними від встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Враховуючи обставини справи, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки спірний будинок являлався об`єктом купівлі в 2001 р., при цьому питання щодо кола сторін інвестиційного договору і свідоцтва про право власності на будинок позивачем не порушувалось, тому доведення внесення позивачем особистих коштів у придбання спірного нерухомого майна, визначення ступеня його участі працею у створенні спільної часткової власності має вирішуватися в межах цивільного спору.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладено в постанові від 20.06.2022 року по справі № 755/457/17-ц, яка полягає у наступному.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за подання позовної заяви необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 12, 259, 263-265 ЦПК України, суд ?

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділу спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.12.2023 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиР. І. Тимчук