УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 року

м. Київ

справа № 2н-1184/2010

провадження № 61-7254ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2023 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту та зобов'язати зняти арешт з усього належного їй майна.

Скаргу обґрунтовує тим, що 06 січня 2023 року при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна в нотаріуса, ОСОБА_1 дізналася про існування архівного арешту, а саме обтяження № 27731647 від 05 серпня 2011 року на все її нерухоме майно у межах суми боргу 1491,54 грн, реєстраційний номер 11471553.

11 січня 2023 року вона звернулася із заявою до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту та надання інформації щодо його накладення.

Листом від 13 січня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що у провадженні перебувало ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 2н-1184/2010 від 05 травня 2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, яке 13 грудня 2011 року закінчене та направлене до іншого відділу державної виконавчої служби Жовтневого району. На виконанні у Вознесенівському відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) немає відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 .

Уважає, що накладення арешту було незаконним, а після направлення виконавчого листа до іншого відділу у державного виконавця не було підстав для залишення постанови про арешт у силі й після її звернення державний виконавець повинен був зняти арешт.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2023 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року, в задоволенні скарги відмовлено.

Суди виходили з того, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з направленням виконавчого документа за належністю іншому відділу державної виконавчої служби.

10 травня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просить їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального й процесуального права. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15, зазначає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Указує на те, що судовий наказ вона не отримувала, листом від 24 лютого 2023 року суд, який видав наказ повідомив, що справа знищена через неодноразові підтоплення суду, а тому надати його копію немає можливості. 24 листопада 2010 року квартиру, по якій існує заборгованість за комунальні послуги, вона продала та 21 грудня 2010 року знялася з реєстрації, а тому станом на 05 травня 2011 року (дата судового наказу) борги у неї були відсутні; у ПП «Осовик» вона не працювала. Зазначає, що на день подачі скарги до суду на виконанні у Вознесенівському та Олександрівському відділах державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) немає відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 , а тому підстави для збереження арешту відсутні. Крім того, відповідно до довідки концерну «Міські теплові мережі» від 01 травня 2023 року заборгованість за теплову енергію станом на 01 листопада 2010 року відсутня; заборгованість за судовим рішенням № 2н-1184/10 сплачено в повному обсязі.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що на виконанні відділу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу № 2н-1184/2010 від 05 травня 2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованості у розмірі 1312,13 грн.

05 серпня 2011 року державним виконавцем у межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

13 грудня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно з пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із повідомленням відділу кадрів, що боржник працює у ПП «Осовик» (м. Запоріжжя, вул. Чекистів, 35), яке розташоване у Жовтневому районі м. Запоріжжя.

Указані обставини підтверджуються витягом з «ВП - спецрозділ» за номером виконавчого провадження НОМЕР_2 та відповіддю Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 січня 2023 року на заяву ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 січня 2023 року на виконанні у Вознесенівському відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі немає відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.

Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено умови, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, і направлення виконавчого документа за належністю іншому відділу державної виконавчої служби не входить у їх перелік.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки закінчення виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З урахуванням викладеного, направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді зняття арешту.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У цій справі суди відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , правильно виходили з того, що постановою державного виконавця від 13 грудня 2011 року виконавчий документ направлено за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, тобто фактично виконавче провадження не було закінченим, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для зняття накладеного арешту.

Посилання на довідку концерну «Міські теплові мережі» від 01 травня 2023 року, яка додана до касаційної скарги, не беруться до уваги, оскільки вона не була предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій.

Посилання на постанови Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справах за інших фактичних обставин, зокрема, у вказаних справах встановлено, що боржник у повному обсязі виконав зобов`язання перед стягувачем.

Ураховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2023 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук