Справа № 362/6584/21
Провадження № 2/362/2538/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.,

при секретарі - Сілецькій М.О.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання недійсними довіреності та Договору іпотеки від 29.10.2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсною Довіреність, засвідчену 02.01.2020 року нотаріусом Штату Флорида Аллою Айзен, із проставленим апостилем № 2021-10155 від 25.01.2021 року. Крім того, позивач просить визнати недійсним з моменту укладення Договір іпотеки від 29.10.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим № 3555, 3556 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44738690 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження №44740296 від 29.10.2021 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44744392 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження № 44744625 від 29.10.2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:009:1298, площею 0,1205 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - «Будинок»), та земельної ділянки площею 0,1205 га, кадастровий номер :01:009:1298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (далі за текстом - « ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Право власності на Будинок було набуте ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу від 08.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 686 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016 року, номер запису про право власності: 13170771, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14. Право власності на Земельну ділянку було набуте ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі- продажу від 08.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 687 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016 року, номер запису про право власності:13832738, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14.

29.11.2021 року із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 дізнався про те, що в жовтні 2021 року його Будинок та Земельну ділянку було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також без його відома зареєстровано іпотечне обтяження на Будинок та Земельну ділянку, записи про обтяження №№44740296 та 44744392 .

Зокрема із Інформаційних довідок № 288919072 та № 288919527 від 07.12.2021 року, які додаються до даної позовної заяви, ОСОБА_8 стало відомо наступне.

29.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було зареєстровано іпотеку на Будинок та Земельну ділянку на підставі Договору іпотеки від 29.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим №3555, 3556 (далі за текстом - «Договір іпотеки»).

За Договором іпотеки іпотеко держателем майна вказується громадянин України ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а іпотекодавцем - громадянин Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

При цьому Договір іпотеки нібито від імені ОСОБА_9 підписаний громадянином Сполучених Штатів Америки ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання в Україні: АДРЕСА_4 ), який діяв на підставі Довіреності, засвідченої 02.01.2020 року нотаріусом Штату Флорида Аллою Айзен, апостиль № 2021-10155 від 25.01.2021 року секретар штату Флорида (далі за текстом - «Довіреність»),

Вказаний Договір іпотеки укладений на забезпечення виконання основного зобов`язання за Договором позики від 29.10.2021 року на суму 3 367 800,00 грн., укладеним між ОСОБА_2 (позикодавець) і ОСОБА_10 (позичальник), строк виконання основного зобов`язання 28.11.2021 року (далі за текстом - «Договір позики»).

Позивач стверджує, що вищезазначеної Довіреності на громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 не підписував та не видавав, Договір іпотеки не укладав і не мав ні наміру, ні волевиявлення для укладення даного Договору, до нотаріуса Штату Флорида Алли Айзен для видачі Довіреності не звертався, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича за посвідченням вказаних договорів та вчиненням реєстраційних дій також не звертався.

Як зазначає позивач, про наявність Довіреності, укладення Договору іпотеки та реєстрацію обтяжень на Будинок та Земельну ділянку дізнався лише із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в листопаді 2021 року. Відповідно ні оригіналу Договору іпотеки, ні оригіналу Довіреності у позивача немає.

Таким чином, всі вищезазначені правочини, в тому числі Довіреність та Договір іпотеки, були вчинені поза волею ОСОБА_9 і без його відома. А тому вказаними Довіреністю та Договором іпотеки грубо порушуються права та законні інтереси позивача як власника вказаних об`єктів нерухомості, оскільки без його відома він був позбавлений можливості вільно розпоряджатися своїм майном.

Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила щодо задоволення позову.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович напрвив до суду лист, в якому просив слухати справу у його відсутності за наявними матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши пояснення присутніх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 р. у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - «Будинок»), та земельної ділянки площею 0,1205 га, кадастровий номер :01:009:1298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (далі за текстом - « ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Право власності на Будинок було набуте ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу від 08.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 686 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016 року, номер запису про право власності: 13170771, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14. Право власності на Земельну ділянку було набуте ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі- продажу від 08.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 687 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016 року, номер запису про право власності:13832738, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14

На a.c. 20-23 (24-27 в перекладі) т.1 - копія довіреності, яка посвідчена 02.01.2020 р. від імені нотаріуса штату ОСОБА_11 , за якою ОСОБА_4 , громадянин США, уповноважив Юрія Стара, громадянина США: 1. Представляти в державних, публічних, комерційних та інших компаніях, установах, організаціях, незалежно від їхнього підпорядкування, форм власності та галузевої приналежності, у тому числі в органах місцевого самоврядування, органах нотаріату, Центрах надання адміністративних послуг та уповноважених органах України, у державному комунальному підприємстві, будь-якому міському/регіональному бюро технічної інвентаризації, відповідній районній державній адміністрації для вирішення будь-яких питань, що стосуються його, а також вчиняти інші дії, що стосуються його прав та законних інтересів. 2. Використовувати та розпоряджатися усім майном, яке знаходиться на території України, і у зв`язку з цим укладати всі угоди, не заборонені законодавством, а саме купувати, продавати, обмінювати будь-яке нерухоме та рухоме майно, вносити його до статутного капіталу, визначати у всіх випадках час та інші умови на власний розсуд, здійснювати розрахунки за укладеними договорами, отримувати належне майно, грошові кошти, цінні папери, включаючи, зокрема: відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1205 га, кадастровий номер :01:009:1298, загальною площею 533,60 кв.м, житловою площею 170,10 кв. м, а також з питань здачі в оренду/найму, іпотеки, продажу, внеску зазначеного нерухомого майна до Статутного капіталу за ціною та на умовах, які представник може визначати на власний розсуд. Для цього надано представникові право здійснювати вільний доступ до вищезазначеного нерухомого майна, укладати та підписувати договори оренди, попередні договори купівлі-продажу, договори купівлі-продажу, акти передачі-приймання, вносити у Статутний капітал, передавати в іпотеку, подавати від мого імені заявки та інші документи, розписуватися за мене, включаючи підписання договорів оренди/найму, отримувати необхідні сертифікати та інші документи, що стосуються реалізації наданих цією довіреністю повноважень, здійснювати платежі та розрахунки, отримувати належні мені грошові кошти, а також право отримувати необхідні свідоцтва і документи, подавати, заповнювати та підписувати усі без винятку необхідні документи (заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), запити щодо надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, додатки до запиту; документи, що підтверджують внесення плати за надання інформації з Державного реєстру речових прав, документи про сплату адміністративного збору, інші документи, передбачені законодавством); отримували витяги про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та інші документи; подавати від мого імені усі без винятку заявки, зокрема на видачу сертифікатів та виписок, отримання грошових сум та речей, дозволів, дублікатів, довідок, що стосуються мене, розписуватися за мене, підписувати від мого імені всі документи, необхідні для здійснення повноважень, а також вчиняти всі інші юридично обовєязкові дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.

Ця довіреність видана з правом передоручення терміном на три роки і діє до 02.01.2023 р. включно.

Згідно з письмовою заявою нотаріуса (в перекладі, а.с. 35 т. 1) Алла Айзен, є нотаріусом штату Флорида, номер ліцензії 00333407, ліцензія дійсна до 20 липня 2023 року. Справжнім аффідавітом вона підтверджує, що ніколи не посвідчувала жодних документів, виданих на ім`я ОСОБА_9 , ніколи не зустрічала ОСОБА_9 . Якщо будь-які документи, що стосуються ОСОБА_9 , зокрема довіреність ОСОБА_9 на імя Юрія Стара від 02.01.2020, містять її підпис та печатку, вони безумовно виконані шахрайським чином та безумовно не були проставлені нею.

Відповідно до нотаріально засвідченого Звіту Поліцейського відділу міста Авентура Міжнародної акредитованої поліцейської служби № 22-000578 від 23 лютого 2022 року даний документ підтверджує, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 разом із іншими потерпілими звернулися до правоохоронних органів США за фактом незаконних дій ОСОБА_3 і за їхньою заявою було відкрито кримінальне провадження щодо крадіжки персональних даних.

Судом також досліджено, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.12.2021 року щодо кримінальних проваджень № 0001527 та № 0001528, Постанови прокурора Офісу Генерального прокурора від 22.01.2022 року про об`єднання кримінальних проваджень дані документи підтверджують, що за фактом підробки документів ОСОБА_12 також звернувся до правоохоронних органів в Україні і на сьогоднішній день обставини підроблення документів досліджуються в межах кримінального провадження № 0001527.

Крім того, позивачем також надано до суду нотаріальну копію Звіту № 22-000578 від 23.02.2022 року, яким підтверджується, що Поліцейським відділом міста Авентура 01.02.2022 року було відкрито провадження у справі № 22-000578 за фактом крадіжки особистих даних, серед інших, у ОСОБА_14 та нотаріуса Алли Айзен, які визнані потерпілими у вказаній кримінальній справі.

У звіті також зазначається, що в ході розслідування детектив зв`язувався з пані ОСОБА_15 і вона повідомила, що не знає ОСОБА_9 , однак у лютому 2021 року нотаріально завіряла окремий документ для Юрія Стара. Відповідно у вказаному звіті ОСОБА_6 вказується в якості підозрюваного у вчиненні злочину. Звертаємо увагу суду, що достовірність копії поданого звіту підтверджується Секретарем відділу поліції міста Авентура, штат Флорида Мері Сміт, чий підпис в свою чергу засвідчений нотаріусом Штату Флорида Річардом Робінсоном 23.02.2022 року.

Оскільки позивач заперечував факт підписання довіреності, а сторона відповідача її не надала, тобто фактично ухилилась від надання оригіналу вказаної довіреності, з урахуванням пояснення нотаріуса Алли Айзен, за якими вона не посвідчувала спірної довіреності, суд дійшов висновку про те, що відповідачі не спростували доводи позивача про відсутність його волевиявлення на укладання спірної довіреності. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 193/344/17 (провадження № 61-37522св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 500/1559/15-ц (провадження № 61-2411 св 19).

Вказаного висновку суд дійшов також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі «Якущенко Проти України» (заява №57706/10) від 24.10.2019 року, в якому зазначено наступне: 30. Національні суди відмовили у задоволенні позову заявника, постановивши, що заявник не надав доказів цим твердженням. Лист нотаріуса про те, що вона не засвідчувала оскаржувану довіреність, національні суди відмовилися взяти до уваги, проте не обґрунтували це. На думку Суду, оскільки цей лист стосувався суті спору, а також безпосередньо дійсності оскаржуваного договору, національні суди не повинні були відкидати цей доказ у такий загальний та зневажливий спосіб. Крім того, Суд зазначає, що національні суди звинувачували заявника у тому, що він не клопотав про виклик нотаріуса як третьої сторони, проте національні суди не уточнили конкретну підставу для надання нотаріусу такого процесуального статусу. 31. Пізніше національні суди відмовилися розглянути зміст наданого нотаріусом витягу з реєстру, оскільки, на їхню думку, цей документ не був підписаний нотаріусом на кожній сторінці. Проте національні суди не навели в обґрунтування такого технічного міркування жодного посилання на відповідні процесуальні вимоги. Крім того, вони залишили без відповіді твердження заявника, що всі сторінки витягу були склеєні, прошиті нитками, а потім скріплені печаткою з підписом нотаріуса на останній сторінці. 32. Суд вважає, що це було дуже важливо для належного вирішення цих питань, враховуючи, що суди також не взяли до уваги експертний висновок, який спростовував достовірність підпису заявника на оскаржуваній довіреності. Отримавши цей експертний висновок, в якому стверджувалося, що заявник не підписував довіреність, суди відхилили його, головним чином, на тій підставі, що оригінал довіреності не було надано експерту та не було досліджено під час судового розгляду. Проте, вони не розглянули, чи міг заявник взагалі надати оригінал довіреності, яку, як він стверджував, він ніколи не підписував. Незважаючи на непроведення відповідного аналізу, суди використали відсутність оригіналу довіреності проти заявника, щоб закрити його справу. 33. З огляду на зазначене Суд вважає, що національні суди не виконали свого обов`язку обґрунтувати свої рішення та не розглянули відповідні й важливі аргументи заявника. Сукупність зазначених процесуальних недоліків дає підстави Суду зробити висновок, що відмова у задоволенні позову заявника була свавільною. Отже, Суд вважає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду про визнання довіреності недійсною, оскільки вона не підписувалась ним, волевиявлення на її підписання не було.

Згідно ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видасться однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина перша та друга статті 547 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 547 ЦК України свідчить, що правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

З огляду на це, суд приходить до висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 на підписання довіреності було відсутнє, нотаріус Алла Айзен підтвердила, що не посвідчувала документів для Алекс Мардер, Юрія Стара, ніколи не зустрічалась з ними, а відповідачі не спростували доводи позивача про відсутність його волевиявлення на укладання спірної довіреності, оригінал якої не надани.

Оскільки недійсність правочину у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання недійсною довіреності не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно відмовити з цієї підстави.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача щодо наявності апостилю на довіреності, який підтверджує зміст документу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 13, 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Як передбачено ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 р., до якої приєднались Україна, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, а також Британські Віргінські острови, Сполучені Штати Америки, ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з договірних держав і мають бути представлені на території іншої договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: документи, які виходять від органу або посадової особи, і що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; адміністративні документи; нотаріальні акти; офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами, у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, яким скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

За ч. 1 ст. 4 Конвенції апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріплюється документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 5 Конвенції апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Згідно з п. 22 Висновків та рекомендацій, прийнятих Спеціальною комісією з практичного застосування Гаазьких Конвенцій про апостиль, отриманні доказів, вручення документів, дія апостилю не поширюється на зміст офіційного документу, на якому проставлений апостиль.

Отже, засвідчення документу (довіреності) апостилем не впливає на дійсність документу (довіреності), а є лише засобом підтвердженням справжності підпису та статусу особи, що підписала такий документ (довіреність).

29.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було зареєстровано іпотеку на Будинок та Земельну ділянку на підставі Договору іпотеки від 29.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим №3555, 3556 (далі за текстом - «Договір іпотеки»).

За Договором іпотеки іпотеко держателем майна вказується громадянин України ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а іпотекодавцем - громадянин Сполучених Штатів Америки ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

При цьому Договір іпотеки нібито від імені ОСОБА_9 підписаний громадянином Сполучених Штатів Америки ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання в Україні: АДРЕСА_4 ), який діяв на підставі Довіреності, засвідченої 02.01.2020 року нотаріусом Штату Флорида Аллою Айзен, апостиль № 2021-10155 від 25.01.2021 року секретар штату Флорида (далі за текстом - «Довіреність»),

Вказаний Договір іпотеки укладений на забезпечення виконання основного зобов`язання за Договором позики від 29.10.2021 року на суму 3 367 800,00 грн., укладеним між ОСОБА_2 (позикодавець) і ОСОБА_10 (позичальник), строк виконання основного зобов`язання 28.11.2021 року (далі за текстом - «Договір позики»).

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорів, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини нікчемності довіреності, укладення договору іпотеки від 29.10.2021 р. Стар Юрія в інтересах і щодо майна довірителя ОСОБА_1 , було вчинено без волевиявлення останнього, а тому вказаний договір слід визнати недійсним.

Крім цього, повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, що встановлено статтею 239 ЦК України.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто, бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. (постанова Верховного Суду від 17.08.2023 . у справі № 910/4316/22)

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 зазначено, що довіреність не завжди може містити деталізований та вичерпний перелік дій, на вчинення яких довіритель уповноважує представника. Тому, з урахуванням того, що, за загальним правилом, представник має завжди діяти у найкращих інтересах довірителя, та враховуючи, що відповідно до частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом, суди мали дослідити питання добросовісності представника.

Судом вставлено, що договір іпотеки було вчинено на підставі нікчемної довіреності ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 . При цьому, даний договір іпотеки було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язання, за договором позики, де позичальником також виступає позивач. При цьому, аозивач не є стороною договору позики, його підпис в договорі відсутній.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 категорично заперечує факт посвідчення довіреності, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин нікчемності вказаної довіреності, беручи до уваги те, що договір іпотеки був укладений ОСОБА_16 (як представником) з метою забезпечення виконання свого ж зобов`язання за договором позики, де він виступає позичальником, виникло обґрунтоване припущення того, що договір іпотеки було вчинено на задоволення особистих інтересів ОСОБА_16 як представника, який діяв в інтересах іншої особи - ОСОБА_4 , волевиявлення якого на укладення договору іпотеки було відсутнє.

Вказане свідчить про необхідність визнання недійсним договору іпотеки від 29.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем.

Ст. 17 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час розгляду справи) передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44738690 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження №44740296 від 29.10.2021 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44744392 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження № 44744625 від 29.10.2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:009:1298, площею 0,1205 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14) - є похідними від вимоги про визнання договору іпотеки недійсним.

Враховуючи встановлені обставини нікчемності довіреності, недійсності договору іпотеки, прийняття рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі недійсного договору є неправомірним, а тому є підстави для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час реєстрації права власності) заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час реєстрації права власності) для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.

Згідно з висновком експерта №27867/27868/22-33 від 26.06.2023 р., виконаного на виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.10.2022 року:

- копія Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 686, що була надана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (205-тий аркуш справи № 362/6584/21), зроблена не з оригіналу аналогічного договору наданого Васильківським міськрайонним Київської області,

- копія Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.0.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим №687,була надана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (206-тий аркуш справи № 362/6584/21), не відповідає та зроблена не з оригіналу аналогічного договору наданого Васильківським міськрайонним Київської області,

- копія Договору про внесення змін до Договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений 08.02.2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В., реєстровий номер 687, від 22.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. за реєстровим № 1117, що була надана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (205-тий аркуш справи № 362/6584/21), не відповідає та зроблена не з оригіналу аналогічного договору наданого Васильківським міськрайонним Київської області.

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (постанова Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №387/266/17).

Підстав для неврахування висновку експерта суд не вбачає, вказаний висновок експерта не спростований стороною відповідачів.

Враховуючи те, що для державної реєстрації прав було подано не оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна, а невідомого походження копію, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин нікчемності довіреності, є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем.

Щодо зазначення в судовому рішенні разом з скасуванням рішення державного реєстратора одночасно припинення іпотеки/припинення обтяження/припинення права власності варто зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20) зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Відтак, окремого зазначення в судовому рішенні вказані обставини не потребують, суд не вправі покладати на себе функції інших осіб та втручатися в дискреційні повноваження державних реєстраторів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору іпотеки від 29.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим № 3555, 3556 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44738690 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження №44740296 від 29.10.2021 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44744392 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження № 44744625 від 29.10.2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:009:1298, площею 0,1205 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14).

Судові витрати розподілені згідно ст. 141 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 203, 215, 238 244, 245 ЦК України ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 137, 141, 211, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення Договір іпотеки від 29.10.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем за реєстровим № 3555, 3556 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44738690 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження №44740296 від 29.10.2021 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки № 44744392 від 29.10.2021 року та запис про державну реєстрацію обтяження № 44744625 від 29.10.2021 року щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:009:1298, площею 0,1205 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14).

В задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання довіреності недійсною - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 судовий збір в розмірі по 958,00 гривень з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Ковбель