Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6074/23 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 96 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6074/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович

на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2023 року, яка постановлена під головуванням судді Волкової Н.Я.

встановив:

У вересні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання в зоні посиленого радіологічного контролю за адресою: АДРЕСА_1 в період із 01.07.1987 по 12.10.1988.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 12.04.2023 року отримала рішення, яким у зв`язку з відсутністю підтвердженого факту проживання в зоні посиленого радіологічного контролю в період з 01.07.1987 року по 12.10.1988 року, їй було відмовлено у зменшенні пенсійного віку. Зазначає, що в цей період заявниця перебувала у декретній відпустці, перебуваючи в академічній відпустці разом з новонародженою дитиною, проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В цей час нікуди не виїздила, новонароджена дитина перебувала на обліку в медичній установі ФАН с. Холосне. Дані обставини підтверджуються відповідними письмовими доказами та показами свідків. Встановлення даного факту їй потрібне для подальшого оформлення пенсійних прав.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, заявник через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що висновок суду першої інстанції про те, що дана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковим. Вказує, що в даному випадку їй відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що пенсійний орган вважає довідку про місце проживання, яка видана на підставі показів свідків, не юридично значимою, а тому для встановлення факту проживання потрібне рішення суду. Однак, жодного майнового спору у неї із заінтересованою особою немає, тому вона не може бути позбавлена можливості встановити юридичний факт, зі встановленням якого у пенсійного органу будуть відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії заявнику. Також вказує на те, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення - є юридично обов`язковим і не потребує окремого підтвердження. Оскільки органи Пенсійного Фонду України не уповноважені за наявності розбіжностей у поданих заявником документах встановлювати факт як передумову призначення пенсії, тому цей факт може бути встановлено тільки в судовому порядку і рішення суду надасть можливість заявнику реалізувати право на пенсійне забезпечення. Саме тому вона звернулася з заявою в порядку цивільного судочинства.

Підтвердження факту проживання в зоні посиленого радіологічного контролю необхідне заявнику для зменшення пенсійного віку для призначення пенсії за віком.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник заявника доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засіданні не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: проживання особи за відповідною адресою (на території зони посиленого радіоекологічного контролю) з 01.07.1987 року по 12.10.1988 року.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 14 вказаного Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3; особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Як на підставу звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: проживання особи за відповідною адресою (на території зони посиленого радіоекологічного контролю), ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення вказаного факту є необхідним заявнику для призначення пенсії (а саме: зменшення пенсійного віку).

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.

Разом із тим, згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №162/760/17 (провадження №14-550цс18) зроблено висновок про те, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Отже, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Водночас із заявлених вимог вбачається, що між заявником та заінтересованою особою виник спір з приводу призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілій від аварії на Чорнобильський АЕС, що передбачено статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, підсудні адміністративним судам.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки, чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Виходячи з аналізу вказаних вище норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки між заявником і заінтересованою особою виник спір з приводу призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2023 року.

Головуючий Судді