Провадження №2/447/256/23
Справа №447/541/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

(заочне)

20.06.2023 Миколаївський районний суд Львівської області у складі судді Бачуна О.І., за участю секретаря судового засідання Данилів О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

встановив

02.03.2023 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до Миколаївської ДНК, ОСОБА_2 , у якому позивачка просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Миколаївською ДНК ОСОБА_3 16.08.2004 за №2337. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у АДРЕСА_1 , знаходиться будинковолодіння, що належало батькам позивачки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Окрім неї, у її батьків було ще четверо дітей. Батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а матір - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Усе спадкове майно -успадкував її брат - ОСОБА_3 . Позивачка зазначає, що у 1993 та 1994 роках зверталася із заявами до голови виконавчого комітету Великогорожанської сільської ради з метою недопущення посвідчення заповіту їх спільної матері ОСОБА_4 на користь брата без згоди інших дітей. Крім цього, її сестра - ОСОБА_5 , 1935 р.н., є інвалідом першої групи (глухоніма та сліпа), відтак, має право на обов`язкову частку у спадковому майні. Будинковолодіння мало статус колгоспного двору, 29.11.1994 головою виконавчого комітету Великогорожанської сільської Ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , згідно якого все її майно заповіла ОСОБА_3 . 16.08.1994 ОСОБА_3 одержав у Миколаївській ДНК свідоцтво про право на спадщину за заповітом. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого спадкове майно перейшла до його сина - ОСОБА_2 , який не дбає про належне утримання домогосподарства.

Крім цього, у позовній заяві позивачка просила витребувати з Миколаївської ДНК матеріали спадкової справи ОСОБА_4 , яка являється її матір`ю та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 02.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу суду від 02.03.2023, копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідач не отримав, оскільки поштове відправлення, надіслане відповідачу на адресу, вказану у позовній заяві, повернулося до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

21.03.2023 на адресу суду надійшла заява завідувача Миколаївської ДНК, у якій така просила проводити розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення у справі поклалася на розсуд суду.

04.05.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження й призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судові засідання відповідач ОСОБА_2 не з`являвся. Відзиву у встановлений строк не подав. Заяв чи клопотань від такого на адресу суду та електронну пошту суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

31.05.2023 представник позивача подав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задоволити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце проведення такого, шляхом надсилання судової повістки. Однак, таку не отримав, оскільки поштове відправлення, надіслане відповідачу, повернулося до суду.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачі не з`являлися у жодне судове засідання, відповідач ОСОБА_2 не повідомив про причини неявки, зважаючи на тривалість розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом встановлено.

Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у с.Велика Горожанка Миколаївського району Львівської області, що стверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 . Позивач вказує, що її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 28.05.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №05.

29.11.1994 ОСОБА_4 , яка проживає у с.Велика Горожанна Миколаївського району Львівської області склала заповіт, посвідчений головою виконкому Великогорожанської сільської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області, зареєстрований у Реєстрі за №36, яким на випадок своєї смерті зробилаа таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №875.

Відповідно до копії довідки МСЕК від 25.02.1991, ОСОБА_5 , 1935 року народження, є інвалідом І групи з дитинства загальної групи захворювання та копію медичного висновку від 19.08.1991.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З метою підтвердження факту того, що будинковолодіння мало статус колгоспного двору, позивач подала до суду копію трудової книжки колгоспника №55 ОСОБА_4 , 1917 року народження, яка вступила в колгосп у 1949 році.

З копії заяви від 02.03.1994 встановлено, що ОСОБА_1 вживала заходів щодо недопущення посвідчення заповіту матері ОСОБА_4 на користь брата - ОСОБА_3 .

З копій заяви від 17.09.2021, відповіді заступника керівника приймальні Президента України від 20.02.2019, відповіді голови Миколаївської РДА від 26.03.2019, позивачка зверталася з метою з`ясування обставин яким чином посвідчили заповіт ОСОБА_4 , а її брат ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину на все майно, попри наявність інших спадкоємців, які мають право на отримання обов`язкової частки.

В рішенні Миколаївського районного суду Львівської області від 06.12.2022 встановлено, що відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №68963918 від 17.05.2022, виданого Миколаївською ДНК, 13.08.2004 Миколаївською ДНК було заведено спадкову справу за реєстровим №3585457, номер у нотаріуса 372, після смерті ОСОБА_4 та 16.08.2004 видано свідоцтво про право на спадщину серії НОМЕР_9, номер у спадковому реєстрі 31958815. 16.08.2004 державним нотаріусом Миколаївської нотаріальної контори Алєксєєвою Г.М. видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із: права на земельну частку (пай), площею 2,38 га, що знаходиться у с. Велика Горожанка; частка майна ПАФ «Горожанка», вартістю 65 грн.; грошові вклади, що знаходяться на рахунках 2769 від 25.12.1991, №07900052 від 02.04.1991року, рахунок № НОМЕР_5 , рахунок № НОМЕР_6

Оцінка суду.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ураховуючи, що оспорюваний заповіт був складений та посвідчений 29.11.1994, тобто до набрання чинності ЦК України 01.01.2004, до правовідносин щодо його вчинення підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 у редакції, чинній на момент їх виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст. 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Щодо права на обов`язкову частку в спадщині, то таке регламентується ст. 535 ЦК УРСР, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно дост.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Статтею 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Позивач покликається на те, що ОСОБА_3 при заповнені заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не вказавши , що серед спадкоємців є особи, які мають право на обов`язкову частку (інваліди та пенсіонери). Зокрема, у заяві ОСОБА_3 адресованої Миколаївській державній нотаріальній конторі 13.08.2004року, заявник вказав, що окрім нього інших спадкоємців передбачених ст.531,535 ЦК України немає. Вказану заяву власноручно підписав ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06.12.2022 визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 від 29.11.1994року про заповідання майна ОСОБА_3 . Вказане рішення не оскаржувалося.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що заповіт ОСОБА_4 від 29.11.1994року, на підставі якого виданого свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 16.08.2004року, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області визнано недійним, позовна вимога ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки особою з інвалідністю II групи, судовий збір у розмірі 1073,60 грн. належить стягнути з відповідача у дохід держави.

Керуючись ст. 524, 527, 531, 534, 535, 545 ЦК УРСР, ст. 4, 12, 13, 81, 223, 259, 280 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Миколаївською державною нотаріальною конторою 16.08.2004року, зареєстроване у реєстрі за №2337

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у справі у розмірі 1073,60грн. на користь держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідачі:

- Миколаївська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: пл. Ринок, 16, м. Миколаїв, Львівська область, 81600, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02899476;

- ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Суддя Бачун О. І.