КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року у складі судді Кушнір С.І.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 23 травня 2019 року просив визнати нікчемним заповіт ОСОБА_3 від 12 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Кононовою К.В. та зареєстрований в реєстрі за №4-478, складений на користь ОСОБА_2 . Також просив стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 .

Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач дізнався, що 12 листопада 2015 року мати склала заповіт, у якому заповіла належне їй майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на користь відповідачки ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що даний заповіт порушує його права та має бути визнаний судом нікчемним. Померла ОСОБА_3 не була одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . На момент смерті заповідачки позивачу належала частина зазначеної квартири. Оскільки на момент складення заповіту ОСОБА_3 не була одноосібним власником квартири, без згоди інших співвласників не могла розпоряджатися нею та не мала права її заповідати, а тому заповіт складено померлою з порушенням вимог ст. ст. 319, 358 та 1236 ЦК України, що має наслідком його нікчемність згідно з положеннями ст. 1257 ЦК України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування суд першої інстанції усіх обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не була одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно без згоди інших співвласників не могла одноосібно розпоряджатися нею та не мала права її заповідати як 1/1 цілу (а лише належну їй частку), а тому правочин (заповіт квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ) було укладено заповідачем з порушенням вимог ст. ст. 319, 358 та 1236 ЦК України, що має наслідком його нікчемність згідно з положеннями ст. 1257 ЦК України

Вказано, що внаслідок складання такого заповіту позивач, залишаючись сином померлої, позбавлений права спадкування майна померлої в розмірі, який передбачений для спадкоємців першої черги за законом згідно з ст. 1261 ЦК України.

Крім того, зазначає, що він є власником частки квартири АДРЕСА_1 (довідка з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 №6852 від 06 березня 2019 року), а тому вважає що порушено його права як власника, передбачених ст. 321 ЦКУ та ст. 41 Конституції України.

Посилається на те, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки відповідності заповіту ст. 1257 ЦК України та не було дотримано правової позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 02 березня 2016 року у цивільній справі №6-308цс16; у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17; у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц.

ОСОБА_2 та П`ята київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом у встановленому законом порядку, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе слухати справу за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який просив про задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи установлено, що 12.11.2015 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Кононовою К.В. (зареєстрованого в реєстрі за № 4-478), відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Заповіт містить запис: Заповіт прочитано вголос та власноручно підписаний, що засвідчено підписом ОСОБА_3 (а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилася спадщина.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 .

Позивач в установлений законом період звернувся із заявою до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської обл. за якою згодом заведено спадкову справу за № 19 /2017 за фактом смерті ОСОБА_3 .

Звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_1 просив визнати складений ОСОБА_3 заповіт нікчемним у відповідності до ст. 1257 ЦК України у зв`язку з тим, що померла не була одноосібним власником кв. АДРЕСА_1 . Указана квартира належала на праві спільної власності декільком співвласникам, в тому числі й позивачу, а тому вона без згоди всіх співвласників квартири не мала право нею розпоряджатися.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, районний суд виходив з того, що нікчемний правочин є недійсним в силу припису закону, а тому визнав обраний позивачем спосіб захисту неналежним, остільки він не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України) та є одностороннім правочином.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України

За правилами ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Положеннями цивільного законодавства закріплено підхід, коли оспорювані правочини поділено на недійсні та нікчемні.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 69 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається, визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин, коли по справі позивачем заявлено вимоги про визнання правочину нікчемним у відсутність вимог про застосування правових наслідків недійсності правочину, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про обрання позивачем неефективного захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: