ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 755/141/19

провадження № 61-7760св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року у складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Валеріївна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_6 , після смерті якої залишилося спадкове майно.

Під час оформлення разом з іншим спадкоємцем ОСОБА_3 спадщини йому стало відомо, що 26 липня 2013 року спадкодавець ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., за яким заповіла усе своє майно ОСОБА_2 .

Вважає, що на час складання заповіту його тітка, яка померла у віці 79 років та протягом тривалого періоду часу страждала на хронічний стійкий психічний розлад, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Також вказував, що у травні 2013 року його батько ОСОБА_7 (рідний брат спадкодавця) надавав згоду на примусову госпіталізацію ОСОБА_6 до психіатричної лікарні, а у травні 2014 року - звернувся до суду із заявою про визнання своєї сестри недієздатною та встановлення над нею опіки.

За наслідками розгляду зазначеної заяви рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано недієздатною та призначено його (позивача) її опікуном.

Таким чином, наявність у спадкодавця психічного розладу безпосередньо підтверджується медичною документацією про стан її здоров`я та розвиток хвороби, яка була предметом дослідження експертів під час розгляду цивільної справи про визнання фізичної особи недієздатною.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним вищезгаданий заповіт.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 571.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час складання оспорюваного заповіту (26 липня 2013 року) ОСОБА_6 страждала психічним розладом, який позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, про що свідчить категоричний висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 02 вересня 2019 року № 495.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 , подану представником ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Під час апеляційного перегляду справи з метою забезпечення засад змагальності та диспозитивності за клопотанням сторони відповідача, яка не приймала участь у суді першої інстанції, також призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Разом із тим, згідно з висновком експертизи від 30 листопада 2022 року № 746, враховуючи суперечливий та взаємовиключний характер наданих на дослідження об`єктів, експерт не зміг надати стверджувальні відповіді на поставлені перед ним питання.

Оцінюючи висновок експертизи від 30 листопада 2022 року № 746, колегія суддів вважала, що цей висновок не можна покласти в основу судового рішення, оскільки він не містить стверджувальної відповіді та не спростовує висновку експертизи від 02 вересня 2019 року № 495, яким встановлена абсолютна неспроможність спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 травня 2023 року ОСОБА_9 , через представника ОСОБА_5 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказала, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, від 19 травня 2021 року у справі № 752/23412/18, від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20, від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу свого рішення лише висновок судово-психіатричної експертизи і не дав належної оцінки іншим наявним у матеріалах справи доказам.

Позивачем не доведено на підставі належних і допустимих доказів той факт, що станом на час складання заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Всупереч вимогам процесуального закону вказані недоліки не були усунені судом апеляційної інстанції, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.

Під час апеляційного перегляду справи за клопотанням її представника було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновок експерта від 30 листопада 2022 року № 746, складений на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, об`єктивно свідчить про недостатність вихідних даних для формування категоричного висновку про психічний розлад здоров`я спадкодавця в момент складання заповіту, хоча на дослідження експерту були наданні матеріали цивільної справи у значно більшому обсязі, ніж під час проведення експертизи у вересні 2019 року.

Вказує, що судами не враховано, що за життя ОСОБА_6 була доктором юридичних наук та членом-кореспондентом Національної академії правових наук України, тобто здоровою людиною, яка повністю розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, апеляційний суд не дослідив та не дав оцінки наявній у матеріалах справи копії договору довічного утримання від 20 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 .

При вчиненні вказаного правочину нотаріус з`ясовував питання перебування ОСОБА_6 на обліку в медичних, в тому числі психіатричних, закладах, про що свідчить наявна у матеріалах нотаріальної справи довідка Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 від 19 серпня 2013 року № 47769, згідно з якою спадкодавець не перебувала на обліку у вказаному диспансері та не зверталася за медичною допомогою.

У разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватися. Однак визначені судом апеляційної інстанції питання, з яких мала бути проведена експертиза, не містили вимоги про визначення психічного стану ОСОБА_6 саме на момент підписання заповіту.

Після отримання висновку експерта від 30 листопада 2022 року № 746 вона та її представник неодноразово зверталися до апеляційного суду з клопотаннями про долучення нових доказів, які б у випадку їх дослідження експертами дали можливість дійти до однозначного висновку про психічний розлад здоров`я спадкодавця у момент складання заповіту, з обґрунтуванням поважності причин їх неподання раніше (необхідні документи знаходилися у смт Бабинці Бучанського району Київської області, тоді як через широкомасштабну збройну агресію російської федерації проти України на території вказаного населеного пункту велися бойові дії у період з 25 лютого по 01 квітня 2022 року), а також про призначення у справі додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.

Однак у порушення принципу диспозитивності суд апеляційної інстанції не взяв до уваги вказані клопотання та необґрунтовано відмовив у призначенні додаткової експертизи.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У вересні 2023 року ОСОБА_9 подала відповідь на відзиви ОСОБА_1 таОСОБА_3 на касаційну скаргу, в якій просила відхилити ці відзиви у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У жовтні 2023 року ОСОБА_3 подав заперечення на відповідь ОСОБА_8 на його відзив, у якому зазначив про те, що надані відповідачем пояснення не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішеного спору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва.

02 серпня 2023 року справа № 755/141/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 липня 2013 року ОСОБА_6 заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона буде мати право, відповідачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ЇЇ заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В. та зареєстрований у реєстрі за № 571 (том 1 а. с. 58).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року у справі № 757/13390/14-ц заяву ОСОБА_7 (батька позивача, рідного брата ОСОБА_6 ) про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над неї опіки та призначення опікуна задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатною. Установлено над ОСОБА_6 опіку, призначивши ОСОБА_1 (позивача у цій справі) її опікуном. У задоволені вимоги про призначення ОСОБА_7 опікуном недієздатної ОСОБА_6 відмовлено (том 1 а. с. 32-33).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть (том 1 а. с. 35).

Спадкоємцями п`ятої черги за законом померлої ОСОБА_6 , які прийняли спадщину, є її племінники ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , що підтверджується спадковою справою № 1/2018, заведеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. (том 1 а. с. 57-66).

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 02 вересня 2019 року № 495, складеним на виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 рокусудово-психіатричними експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , на момент складання заповіту (26 липня 2013 року) ОСОБА_6 страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад (F06.2 згідно з МКХ-10). На час складання заповіту (26 липня 2013 року) ОСОБА_6 за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (том 1 а. с. 131-134, 141-143).

Під час апеляційного перегляду справи за клопотанням сторони відповідача ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року також було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. На вирішення експертів суд поставив такі питання: Чи мала ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , психічні розлади (тимчасові або постійні) на момент складання від її імені заповіту від 26 липня 2013 року на користь ОСОБА_2 .? Чи могла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання від її імені заповіту від 26 липня 2013 року на користь ОСОБА_2 .? (том 2 а. с. 119-120).

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 листопада 2022 року № 746, складеним судово-психіатричними експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» Олійник О. П, Васильєвої Н. Ю., враховуючи суперечливий та взаємовиключний характер наданих об`єктів експертизи відповісти на поставлені перед експертами питання не уявляється можливим (том 3 а. с. 60-66).

Оцінюючи висновок експертизи від 30 листопада 2022 року № 746, суд апеляційної інстанції вказав, що цей висновок не можна покласти в основу судового рішення, оскільки він не містить стверджувальної відповіді та не спростовує висновку експертизи від 02 вересня 2019 року № 495, яким встановлена абсолютна неспроможність спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до статей 1247, 1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тобто для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), на яку послалася заявник у касаційній скарзі, виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, про що свідчить як висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 02 вересня 2019 року № 495,так і інші наявні у матеріалах справи докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 19 травня 2021 року у справі № 752/23412/18, від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20, від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15 (провадження № 61-21577св18) вказано, що апеляційний суд при вирішенні спору та відмові у позові, маючи докази, які, на думку позивача, свідчать про порушення її прав, послався на принцип справедливості, проте не врахував, що цей принцип передбачає рівність сторін спору та пошук законного компромісу, який би не ставив одного з учасників у менш сприятливе становище. Принцип справедливості має особливе значення. Він найбільше виражає загальносоціальну суть права, прагнення до пошуку компромісу між учасниками правових зв`язків, між особою та суспільством, громадянином та державою. Принцип справедливості вимагає, щоб правосуддя здійснювалося на законних і чесних підставах. Справедливе рішення суду - те, яке основане на принципі верховенства права.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14 (провадження № 61-5896св18) зазначено, що хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 (провадження № 61-13462св18) вказано, що оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 752/23412/18 (провадження № 61-3699св21) зазначено, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обмежився висновком, що для встановлення психічного стану спадкодавця на момент підписання заповіту та складання довіреності, який би давав підстави вважати, що особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, є висновок судово-психіатричної експертизи, про проведення якої позивач в ході розгляду справи не заявляла. При цьому місцевий суд не врахував, що відповідне клопотання було заявлене під час розгляду справи, а неправильне зазначення учасником справи виду експертизи, до компетенції якої належить вирішення питання щодо психічного стану особи, не свідчить про дотримання статті 105 ЦПК України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16 (провадження № 61-21377св21) зазначено, що згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. Принцип змагальності сторін полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження або заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростовала (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сам принцип змагальності цивільного судочинства втрачає сенс.

Однак у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про застосування до спірних правовідносин положення статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 02 вересня 2019 року № 495, який узгоджується з іншими матеріалами справи.

Висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у вищезазначених постановах, позивач надав докази, що підтверджують факт того, що на момент складання заповіту (26 липня 2013 року) ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх та керувати ними. У мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційний суд зазначив мотиви прийняття або відхилення аргументів, наведених стороною відповідача в апеляційній скарзі.

Посилання заявника на те, що у разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, так як протягом дня психічний стан особи може змінюватися, однак визначені судом апеляційної інстанції питання, з яких мала бути проведена експертиза, не містили вимоги про визначення психічного стану ОСОБА_6 саме на момент підписання заповіту, не заслуговують на увагу, оскільки для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції поставив перед експертами запитання стосовно наявності у ОСОБА_6 психічних розладів та її спроможності розуміти значення своїх дій і керувати ними саме у момент складання оспорюваного заповіту, що відповідає положенню статті 225 ЦК України, за змістом частини першої якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. Крім того, саме в момент складання, а не підписання заповіту, особа розпоряджається своїм майном та висловлює останню волю на випадок смерті.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано, що за життя ОСОБА_6 була доктором юридичних наук та членом-кореспондентом Національної академії правових наук України, тобто здоровою людиною, яка повністю розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, не заслуговують на увагу, оскільки правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не дав оцінки наявній у матеріалах справи копії договору довічного утримання від 20 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 , так як при вчиненні цього правочину нотаріус з`ясовував питання перебування ОСОБА_6 на обліку в медичних, в тому числі психіатричних, закладах, про що свідчить наявна у матеріалах нотаріальної справи довідка Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 від 19 серпня 2013 року № 47769, згідно з якою спадкодавець не перебувала на обліку у вказаному диспансері та не зверталася за медичною допомогою, також не заслуговують на увагу, оскільки вказаний договір було укладено вже після складання оспорюваного заповіту.

Крім того, сама по собі обставина неперебування ОСОБА_6 на обліку в психоневрологічному диспансері не може слугувати підтвердженням того, що вона за своїм психічним станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме у момент складання заповіту. У даному випадку належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складання заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , з посиланням на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20 (провадження № 61-11002св22), про те, що після отримання висновку експерта від 30 листопада 2022 року № 746 вона та її представник неодноразово зверталися до апеляційного суду з клопотаннями про долучення нових доказів, які б у випадку їх дослідження експертами дали можливість дійти до однозначного висновку про психічний розлад здоров`я спадкодавця у момент складання заповіту, з обґрунтуванням поважності причин їх неподання раніше, а саме, що необхідні документи знаходилися у смт БабинціБучанського району Київської області, тоді як через широкомасштабну збройну агресію російської федерації проти України на території вказаного населеного пункту велися бойові дії у період з 25 лютого по 01 квітня 2022 року, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20 (провадження № 61-11002св22) вказано, що введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку. Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами. Разом з тим, якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану. Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист. Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

За правилами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», заява № 11681/85).

Згідно з пунктом 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

У справі, яка переглядається, сторона відповідача подала клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи 15 вересня 2020 року, а апеляційний суд задовольнив таке клопотання 02 грудня 2020 року, тобто до введення 24 лютого 2022 року воєнного стану у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України.

З огляду на те, що у відповідача було достатньо часу для подання матеріалів, які, на її думку, були необхідні для проведення експертизи, як до моменту призначення судом експертизи, так і до введення воєнного стану на території України (у тому числі й тих, які знаходилися у смт Бабинці Бучанського району Київської області), то суд апеляційної інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги нові докази, подані заявником вже після отримання висновку експерта від 30 листопада 2022 року № 746.

Аргументи касаційної скарги про те, що висновок експерта від 30 листопада 2022 року № 746 об`єктивно свідчить про недостатність вихідних даних для формування категоричного висновку про психічний розлад здоров`я спадкодавця в момент складання заповіту, хоча на дослідження експерту були наданні матеріали цивільної справи у значно більшому обсязі, ніж під час проведення експертизи у вересні 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки висновок від 02 вересня 2019 року № 495 складено експертами не лише на підставі матеріалів цієї справи, а й за наявності відповідної медичної документації.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки факт відмови в задоволенні вказаного клопотання у зв`язку з його необґрунтованістю не свідчить про порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін, так як серед обов`язків суду, встановлених частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, окрім сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, також визначено запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами.

У цій справі було проведено дві посмертні судово-психіатричні експертизи.

Висновком експерта від 02 вересня 2019 року № 495 встановлена абсолютна неспроможність спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, тобто цей висновок містить чітку та однозначну відповідь на поставлені судом питання, тоді як згідно з висновком експертизи від 30 листопада 2022 року № 746, враховуючи суперечливий та взаємовиключний характер наданих на дослідження об`єктів, експерт не зміг надати стверджувальні відповіді на поставлені перед ним питання.

Відповідач не надала будь-яких доказів, які спростовували б зазначений висновок судового експерта від 02 вересня 2019 року № 495. Матеріали справи також не містять інформації та будь-яких доказів про те, що наведений висновок експерта було визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, а тому суди попередніх інстанцій правомірно послалися на нього при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог процесуального закону оцінив висновок експерта від 30 листопада 2022 року № 746 за результатами проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, в оскаржуваному судовому рішенні навів відповідні мотиви щодо необхідності його відхилення, тобто виконав свій процесуальний обов`язок, встановлений ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд відхилив клопотання сторони відповідача про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи із належним обґрунтуванням причин відмови, пославшись на те, що у справі призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, яка дала чітку та однозначну відповідь про абсолютну неспроможність спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, повторне призначення експертизи призвело б до необґрунтованого затягування строків розгляду цивільної справи.

Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Оскільки питання про достатність доказів відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, то аргументи касаційної скарги про те, що суди не сприяли повному, об`єктивному і неупередженому розгляду справи, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень і стосуються переоцінки доказів та встановлення нових обставин.

З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький
Судді:С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк