КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/810/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Слободян Н.П. в смт. Іванків у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати протиправними дії відповідача у ненарахуванні частини заробітної плати, зокрема щомісячної премії в розмірі 10 %, що становить 13707,89 грн., двох середньомісячних заробітних плат матеріальної (вихідної) допомоги, передбаченої колективним договором ДП «ЦОТІЗ» та ст. 44 КЗпП України, що становить 43398 грн., які стали причиною заборгованості відповідача перед позивачем, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість, а також компенсацію, визначену Законом України № 2050-ІІІ від 19 жовтня 2000 року та постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року, інфляційних нарахувань з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості 57105,89 грн., що складає 2221,39 грн., компенсацію, визначену ст. 625 ЦК України, в розмірі 3 % річних від суми заборгованості 57105,89 грн., що складає 571,06 грн., компенсацію, визначену ст. 117 КЗпП України, за несвоєчасне нарахування та виплату заборгованості по заробітній платі з 01 грудня 2022 року по дату погашення заборгованості, що на дату подання позову складає 65097 грн., компенсації за моральні збитки 57105,89 грн., стягнути з відповідача 182101,23 грн. при умові, що відповідач зобов`язується погасити заборгованість позивачу до кінця місяця, в якому ухвалено рішення суду, або 247198,23 грн. у разі перевищення шести місяців від дати звільнення.

Позов мотивував тим, що з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2022 року працював на ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - ДП «ЦОТІЗ»), що належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження на посадах керівника групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спецроботи (по березень 2018 року), начальника відділу пожежної, техногенної та екологічної безпеки Київського міського представництва (по 30 листопада 2022 року).

Між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір від 02 січня 2014 року, який було поновлено 19 березня 2018 року № 41 у зв`язку із переведенням позивача на посаду начальника відділу пожежної, техногенної та екологічної безпеки Київського міського представництва із особливо шкідливими умовами праці.

10 серпня 2022 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до трудового договору від 19 березня 2018 року № 41, згідно з якою за ініціативою відповідача структурний підрозділ позивача та його особисто з 16 серпня 2022 року переведено з особливо шкідливих умов праці на нормальні умови праці, тобто з м. Чорнобиль на м. Київ, а 30 листопада 2022 року наказом ДП «ЦОТІЗ» № 246-ОС трудову угоду припинено у зв`язку з ліквідацією підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наразі ДП «ЦОТІЗ» знаходиться в стадії ліквідації, оприлюднення про його припинення ще не відбулося.

Разом із тим, позивач вважає, що з ним не проведено повного розрахунку по заробітній платі, письмового повідомлення про нараховані та виплачені позивачеві суми при звільненні не надано. 30 грудня 2022 року на банківську картку позивача перераховано кошти, зазначені в розрахунковому листі заробітної плати за листопад 2022 року. Проаналізувавши інформацію, зазначену у зведеній таблиці розрахункових листів про заробітну плату позивача за 2022 рік було виявлено, що позивачу не виплачувалася премія у розмірі 10 %, що є нижньою межею премії для працівників ДП «ЦОТІЗ», і до дати звільнення роботодавець неодноразово порушував вимоги законодавчих актів щодо вчасної виплати заробітної плати протягом 2022 року, а також відповідач виплатив вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку замість тримісячного середнього заробітку. На звернення позивача до голови ліквідаційної комісії ДП «ЦОТІЗ» останній не відреагував на звернення, чим неодноразово порушив вимоги статей 19 та 20 Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, заборгованість за недоврахування позивачу 10 % місячної премії за 7 місяців роботи (крім місяців простою) складає 13707,89 грн., заборгованість за недоврахування позивачу за два місяці матеріальної (вихідної) допомоги при звільненні складає 43398 грн., заборгованість за невчасно виплачені кошти позивачу при звільненні, що передбачено ст. 117 КЗпП з 01 грудня 2022 року на дату подання позову складає 65097 грн., всього 122202,89 грн. на дату подання позову. Крім того, враховуючи факт, що роботодавець безпідставно не нараховував позивачу передбачену колективним договором премію, такі дії щомісячно пригнічували позивача та його сім`ю, що вимагає компенсації моральних збитків в розмірі невиплачених коштів 57105,89 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року позов частково задоволено, визнано протиправними дії ДП «ЦОТІЗ» у ненарахуванні ОСОБА_1 передбачених колективним договором та ст. 44 КЗпП України двох середньомісячних заробітних плат матеріальної (вихідної) допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства, стягнуто з ДП «ЦОТІЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати матеріальної (вихідної) допомоги при звільненні згідно умов колективного договору в розмірі 2 середньомісячних зарплат відповідного працівника, що становить 43398 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини прибутків у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 01 лютого 2001 року № 159 у розмірі 1605,70 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судовий збір 177,13 грн. Стягнуто з ДП «ЦОТІЗ» на користь держави судовий збір 1849,81 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 1370,99 грн.

Відповідач ДП «ЦОТІЗ», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення в частині задоволення позовних вимог, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не враховано звільнення ОСОБА_1 з посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією підприємства, і що відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку, і саме в цьому розмірі була виплачена вихідна допомога ОСОБА_1 .

При цьому у ДП «ЦОТІЗ» не було коштів на виплати, пов`язані з колективним договором, відповідачем наведено причини відсутності коштів, а саме неможливість здійснювати господарську діяльність, недостатнє фінансування за бюджетною програмою КПКВ 2708110 «Підтримка екологічно безпечного стану у зонах відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення» за статтями витрат «оплата праці» та «нарахування на оплату праці», негативні тенденції надходження позабюджетних коштів, враховуючи відсутність відвідувачів у зоні відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зумовлено окупацією та запровадженням воєнного стану, підтвердженням чого є накази ДАЗВ про режим воєнного стану в зоні відчуження, про призупиненні дії наказу ДАЗВ, яким затверджено інструкцію щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням. Отже, оскаржуване рішення суду є необґрунтованим та таким, де не враховується становище роботодавця, надана ним інформація не була прийнята судом до уваги.

Щодо стягнення матеріальної допомоги при ліквідації підприємства згідно з колективним договором у розмірі двох середньомісячних зарплат у розмірі 43398 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 1605,70 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 5000 грн., зазначав, що ОСОБА_1 було звільнено згідно з наказом від 30 листопада 2022 року № 246-ОС, а звернення до суду здійснено позивачем 13 березня 2023 року. Частини 1, 2 ст. 233 КЗпП з 19 липня 2022 року було викладено в новій редакції, згідно яких із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Наводив правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19, від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16, від 18 березня 2020 року в справі № 711/4010/13-ц, Верховним Судом в постанові від 20 липня 2022 року в справі № 204/3645/20, рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Щодо рішення в частині стягнення компенсації, визначеної Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», зазначав, що як доходи в цьому Законі розуміються грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в той час як виплата матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з ліквідацією підприємства відповідно до колективного договору ДП «ЦОТІЗ» є виплатою разового характеру та не набуває систематичного характеру, виплачується при ліквідації підприємства.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 5000 грн., вказував, що судом першої інстанції встановлено, що позивачем докладено певних зусиль для відновлення порушеного права, хоча позивач не навів жодних фактів чи доказів внаслідок дій відповідача, що відобразились на його здоров`ї чи призвели б до втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та не підтверджується доказами, що мали б місце у даній справі. Оскільки довідки, висновки чи інші документи, які б підтверджували наявність розладів здоров`я або втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, у останнього відсутні, вважав, що це підтверджує відсутність факту заподіяння моральної шкоди у такому вигляді.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з коригуванням питання судового збору щодо повернення йому відповідачем коштів за сплачений судовий збір в розмірі 776,21 грн., зобов`язати Іванківський районний суд Київської області негайно направити до Бориспільського ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) заяву про припинення примусового стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1370,99 грн., для розблокування банківського карткового рахунку, так як судовий збір ним сплачено у повному складі в розмірі та на вказані реквізити в ухвалі суду від 19 травня 2023 року, зняти зупинення дії рішення суду від 18 липня 2023 року в справі № 366/810/23.

Вказував, що зазначена відповідачем інформація, що причиною невиплати трьох середньомісячних заробітних плат відповідно до положень колективного договору є начебто відсутність господарської діяльності підприємства, є недоречним та хибним доводом, оскільки відповідач є державним (бюджетним) підприємством, в якому фінансування фонду оплати праці повинно формуватися з державного бюджету, а всі додаткові фінансові надходження до підприємства повинні розподілятися відповідно до ч. 9 ст. 51 Бюджетного кодексу України.

Щодо недостатнього фінансування та відсутності господарської діяльності, вказував, що бюджетна програма КПКВ 2708110 взагалі не передбачає витрати на ліквідацію підприємства, і саме ДАЗВ повинно виділити кошти на ліквідацію ним же створеного підприємства. Відтак, наведена відповідачем інформація щодо відсутності коштів в зв`язку з форс-мажорними обставинами є недоречною і намаганням ввести суд в оману. Посилався на правові висновки Верховного Суду України, підтримані Конституційним Судом України, про те, що відсутність асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

Зазначав, що відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, виплачується в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідач відмовився перевести позивача до новоствореного державного спеціалізованого підприємства «Центральне сервісне підприємство з експлуатації, відновлення та безпеки», незважаючи на його трудовий стаж та заохочення, не виплатив вихідну допомогу, передбачену колективним договором, з урахуванням стажу роботи, у розмірі трьох середньомісячних зарплат, чим порушив умови не тільки колективного договору ДП «ЦОТІЗ», а й положення ст. 44 КЗпП України.

Вказував, що на сторінці сайту Торгово-промислової палати за 28 лютого 2022 року, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, відсутня зазначена ним інформація щодо розміщення загального офіційного листа про засвідчення форс-мажорних обставин, так само як і немає жодного доказу звернення відповідача на отримання сертифікату.

Щодо перешкоджання діяльності ДП «ЦОТІЗ» обставинами непереборної сили у вигляді захоплення виробничих та адміністративних будівель, споруд, техніки, майна, документації військовослужбовцями рф, повідомляв, що саме голова ліквідаційної комісії ДП «ЦОТІЗ» зобов`язаний був організовувати заходи з евакуації майна підприємства. Поряд із цим, кошти, сплановані на ліквідацію підприємства, від окупації зони відчуження жодним чином не постраждали, відтак стверджувати про їх відсутність є недоречним.

Доводив, що ним дотримано строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, оскільки офіційно від ДП «ЦОТІЗ» не отримав належно оформленого документу про нараховані та виплачені суми, крім того, відповідно до п. 3 наказу ДАЗВ від 25 липня 2022 року про ліквідацію ДП «ЦОТІЗ» встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до підприємства протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Наразі відповідач знаходиться в стадії ліквідації, оприлюднення про його припинення ще не відбулося.

Посилаючись на Положення про виплату матеріальної допомоги працівника ДП «ЦОТІЗ», яке є додатком № 7 до колективного договору, вказував на хибність доводів відповідача про те, що матеріальна допомога при ліквідації підприємства виплачується за рахунок власних коштів підприємства при його ліквідації.

Повідомляв про свою незгоду з рішенням суду в частині розподілу судового збору, оскільки на його користь з відповідача підлягала стягненню сума судового збору в розмірі 776,21 грн., а не 1370,99 грн., що є помилковим розрахунком суду.

В судове засідання 13 грудня 2023 року відповідач ДП «ЦОТІЗ» явку представника не забезпечив, направив клопотання про розгляд справи у його відсутності, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання дій відповідача протиправними, стягнення з відповідача заборгованості з виплати матеріальної допомоги в розмірі 43398 грн., компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 1605,70 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн., моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували в трудових правовідносинах, позивач був звільнений наказом відповідача від 30 листопада 2022 року № 246-ОС на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією підприємства, при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема в частині виплати матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних зарплат, що передбачено умовами колективного договору, виплачено матеріальну допомогу в розмірі однієї середньомісячної зарплати, при цьому відповідач не надав доказів зупинення відповідних положень колективного договору, а відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Крім того, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 листопада 2022 року, але не більше як за 6 місяців, при цьому суд вважав за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 5000 грн., застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Враховуючи наявність порушення з боку відповідача трудових прав позивача, необхідність докладання останнім зусиль для відновлення порушеного права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом визначено розмір грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду 5000 грн., що суд вважав необхідним та достатнім.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 та ДП «ЦОТІЗ» перебували в трудових правовідносинах з 01 січня 2014 року.

Згідно п. 1.1 статуту ДП «ЦОТІЗ», підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження (а. с. 133 - 141 т. 1).

02 січня 2014 року ОСОБА_1 та ДП «ЦОТІЗ» уклали трудовий договір б/н, згідно якого ОСОБА_1 приймається на роботу в порядку переведення з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на посаду керівника групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спецроботи з 01 січня 2014 року, в п. 5 «Робочий час» якого зазначено про особливо шкідливі умови праці (а. с. 21 т. 1).

19 березня 2018 року ОСОБА_1 та ДП «ЦОТІЗ» уклали трудовий договір № 41, згідно якого працівник переводиться на посаду начальника відділу пожежної, техногенної та екологічної безпеки Київського міського представництва ДП «ЦОТІЗ» з особливо шкідливими умовами праці. Згідно п. 3.2 трудового договору працівник має право на умови праці, що відповідають вимогам чинного законодавства України, колективному договору, а також користуватись іншими правами, передбаченими колективним договором та чинним законодавством України.

Додатковою угодою № 1 від 10 серпня 2022 року до трудового договору № 41 ОСОБА_1 та ДП «ЦОТІЗ» погодили внесення змін до трудового договору, а саме викласти п. 4.1 договору в іншій редакції, змінивши умови праці з особливо шкідливих на нормальні (а. с. 23 т. 1).

Згідно довідки Головного управління МВС України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 24 вересня 2011 року № 217, ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1, з 01 квітня 1994 року по 25 серпня 2011 року в м. Чорнобиль, час вказаної праці зараховуються до стажу при призначенні пенсії у полуторному розмірі (а. с. 24 т. 1).

Згідно довідки ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 31 грудня 2013 року № 689, ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1, з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2013 року; час роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження зараховується до трудового стажу, до вислуги років: до 01 січня 1988 року - в потрійному, а з 01 січня 1988 року до 01 січня 2015 року - в полуторному розмірі (а. с. 25 т. 1).

Згідно довідки ДП «ЦОТІЗ» від 30 листопада 2022 року, ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1, з 01 січня 2014 року по 15 серпня 2022 року (а. с. 26 т. 1).

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження (ДАЗВ) від 24 лютого 2022 року № 28-22 наказано здійснити евакуацію персоналу підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління ДАЗВ із зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення, крім тих, хто здійснює безперервний цикл роботи підприємств, та перевести працівників ДАЗВ, крім керівників структурних підрозділів ДАЗВ, та персонал підприємств на віддалений режим роботи (а. с. 142 т. 1).

Наказом ДП «ЦОТІЗ» від 24 лютого 2022 року № 01/вс 24-00 в зв`язку з відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства під час воєнного стану, керуючись ст. 113 КЗпП України, п. 42 розділу ІV колективного договору оголошено простій не з вини працівників усім працівникам ДП «ЦОТІЗ» до можливості відновити роботу з оплатою у розмірі 100 % посадового окладу, під час простою працівники звільняються від обов`язку бути присутніми на віддалених робочих місцях і на робочих місцях в офісі (а. с. 244 т. 1).

Наказом ДАЗВ від 11 квітня 2022 року № 31-22 на час дії воєнного стану призупинено дію наказу ДАЗВ від 15 серпня 2017 року № 112 «Про затвердження Інструкції щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням (а. с. 143 т. 1).

Наказом ДАЗВ від 25 липня 2022 року № 73-22 припинено ДП «ЦОТІЗ» шляхом ліквідації, встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (а. с. 27 т. 1).

06 вересня 2022 року ОСОБА_1 персонально повідомлено роботодавцем (головою ліквідаційної комісії ДП «ЦОТІЗ») про заплановане вивільнення через два місяці з дати отримання цього повідомлення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 33 т. 1).

29 листопада 2022 року ОСОБА_1 повідомлено роботодавцем про перенесення дати запланованого вивільнення, яке відбудеться 30 листопада 2022 року (а. с. 34 т. 1).

Наказом № 246-ОС від 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено (припинено трудовий договір) в зв`язку з ліквідацією підприємства, п. 1 ст. 40 КЗпП України, наказано відділу бухгалтерського обліку і звітності виплатити компенсацію за 52 календарних дні невикористаної відпустки та виплатити вихідну допомогу в розмірі 1 середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України (а. с. 34 т. 1 зворот).

Згідно витягу з ЄДРПОУ від 12 серпня 2022 року щодо ДП «ЦОТІЗ», останнє перебуває в стані припинення, голова комісії з припинення ОСОБА_2 (а. с. 122 т. 1).

На а. с. 19 - 20 т. 1 знаходиться копія трудової книжки ОСОБА_1 , в якій наявні записи про призначення ОСОБА_1 на посаду керівника групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спецроботи в порядку переведення з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на підставі наказу № 8-ОС від 02 січня 2014 року; 19 березня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу пожежної, техногенної та екологічної безпеки Київського міського представництва ДП «ЦОТІЗ» на підставі наказу № 61-ОС від 19 березня 2018 року; наказом № 246-ОС від 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено в зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 30 листопада 2022 року.

Крім того, в трудовій книжці наявні записи про заохочення ОСОБА_1 (грамоти та подяки) в 2014, 2015, 2019 роках.

01 листопада 2022 року, 02 грудня 2022 року, 28 грудня 2022 року, 09 січня 2023 року ОСОБА_1 звертався до ДП «ЦОТІЗ» на ім`я голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2 зі службовою запискою та заявами про надання довідки про отримання заробітної плати за 2022 рік із зазначенням щомісячних нарахувань та відрахувань для подання звіту у декларацію про доходи (а. с. 35 - 38 т. 1).

16 грудня 2022 року ДП «ЦОТІЗ» складено довідку про заробітну плату ОСОБА_1 , згідно якої станом на 16 грудня 2022 року невиплачена сума заробітної плати, розрахункових та надбавки за роботу вахтовим методом становить 117410,88 грн. До довідки надано розрахункові листи за листопад та грудень 2022 року (а. с. 39 т. 1).

На а. с. 40 т. 1 знаходиться копія зведеної таблиці розрахункових листів ОСОБА_1 за 2022 рік.

На а. с. 59 - 63 т. 1 знаходиться Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам ДП «ЦОТІЗ», з подальшими змінами до нього, яке є додатком № 7 до колективного договору на 2018 - 2020 роки, затвердженого на зборах трудового колективу протоколом від 10 жовтня 2018 року № 2.

Згідно п. 5.1 Положення, при звільненні в зв`язку з ліквідацією підприємства, його реорганізацією або скороченням чисельності працівників підприємства працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі: 5.1 - працівникам, які пропрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємствах, які належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження) з особливо шкідливими умовами праці більше п`яти років - 3 середньомісячних зарплат відповідного працівника (а. с. 63 т. 1).

Згідно п. п. 8, 21 п. 42 розділу ІV «Оплата і стимулювання праці» колективного договору, джерелами надходжень коштів на оплату праці, надання інших доплат і надбавок є кошти державного бюджету, власні кошти підприємства, інші надходження. Сторони домовилися при прийнятті рішень про ліквідацію підприємства вживати заходів щодо забезпечення гарантій з виплати заборгованої заробітної плати (а. с. 150 т. 1).

В січні - лютому 2023 року ОСОБА_1 неодноразово подавав до ДП «ЦОТІЗ» на ім`я голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2 звернення, в яких просив здійснити перерахунок вихідної допомоги та нарахувати кошти за прострочення строку розрахунку заборгованості при звільненні, а також надати відповідні юридичні роз`яснення (а. с. 42 - 54 т. 1).

Листом від 20 лютого 2023 року ДП «ЦОТІЗ» повідомило ОСОБА_1 , що його заява про доступ до публічної інформації від 19 лютого 2023 року містить інформацію та документи, які вже були отримані заявником 30 листопада 2022 року (а. с. 55 т. 1).

Згідно виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , 30 грудня 2022 року ДП «ЦОТІЗ» здійснено два грошові перекази в розмірі 17467,69 грн. та 99943,19 грн. (а. с. 71 т. 1).

20 січня 2023 року ДП «ЦОТІЗ» складено довідку, якою проінформовано, що 30 грудня 2022 року з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок щодо його звільнення в зв`язку з ліквідацією підприємства (а. с. 68 т. 1).

Також 21 квітня 2023 року ДП «ЦОТІЗ» складено довідку щодо проведених розрахунків зі звільненим працівником, згідно якої в грудні 2022 року з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок щодо його звільнення в зв`язку з ліквідацією підприємства: виплачено компенсацію за 52 календарних дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу в розмірі однієї середньомісячної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України (а. с. 245 т. 1).

21 квітня 2023 року ДП «ЦОТІЗ» складено довідку про режим роботи, згідно якої у зв`язку з відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства під час воєнного стану, керуючись ст. 113 КЗпП України, п. 42 розділу ІV колективного договору, було оголошено простій не з вини працівників усім працівникам ДП «ЦОТІЗ» з 24 лютого 2022 року до можливості відновити роботу. Під час простою працівники були звільнені від обов`язку бути присутніми на віддалених робочих місцях і на робочих місцях в офісі. За період з 24 лютого 2022 року по 07 листопада 2022 року було увільнено від роботи 12 працівників ДП «ЦОТІЗ» у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку (до 17 липня 2022 року) на період проходження військової служби. Також за період з 24 лютого 2022 року по 07 листопада 2022 року було увільнено від роботи 2 працівників ДП «ЦОТІЗ», у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (а. с. 246 т. 1).

21 квітня 2023 року ДП «ЦОТІЗ» складено довідку про режим роботи ОСОБА_1 , згідно якої в зв`язку з відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства під час воєнного стану, керуючись ст. 113 КЗпП України, п. 42 розділу ІV колективного договору, у період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року ОСОБА_1 було оголошено простій не з вини працівника з оплатою у розмірі 100 % посадового окладу, відповідно до п. 42 розділу ІV колективного договору (а. с. 247 т. 1).

До відзиву на позовну заяву відповідачем ДП «ЦОТІЗ» додано копію листа ТПП України від 28 лютого 2022 року, згідно якого ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини: військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи це, ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим чи/іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю (стаття 11 КЗпП України).

Відповідно до ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові при звільненні, мають бути виплачені у день його звільнення.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював у відповідача в особливо шкідливих умовах праці більше 5 років, а в зоні відчуження - 28 років, а відтак, при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства, відповідно до п. 5 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (Додаток 7 до колективного договору з урахуванням змін та доповнень), має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних зарплат відповідного працівника.

Встановивши, що згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 № 246-ОС від 30 листопада 2022 року, останньому, крім іншого, вирішено виплатити вихідну допомогу у розмірі 1 (однієї) середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України, і така виплата позивачу здійснена, що сторони не заперечують, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачений залишок матеріальної допомоги при звільненні згідно умов колективного договору у розмірі двох середньомісячних зарплат позивача.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що ДП «ЦОТІЗ» знаходиться на стадії ліквідації, триває його інвентаризація і підприємство не може здійснити виплати коштів позивачу, оскільки не має власних коштів, та відхилено їх як необґрунтовані, зазначивши, що відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, зважаючи на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 359/4100/16-ц про те, що за будь-яких умов при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення, і що суди не врахували, що і сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за невиплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації на день звільнення, не виключає вину власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні у розумінні статті 117 КЗпП України.

Аналогічних висновків Верховний Суд дотримувався в подальшому, зокрема в постановах від 21 грудня 2022 року в справі № 635/3475/20 (провадження № 61-10597св21); від 21 грудня 2022 року в справі № 638/6855/20 (провадження № 61-8395 св 22); від 15 лютого 2023 року в справі № 646/3570/20 (провадження № 61-19278 св 21); від 15 лютого 2023 року справа № 359/3098/20 (провадження № 61-3969 св 21).

Виходячи з вищевикладеного, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в цій частині та відхиляються апеляційним судом доводи ДП «ЦОТІЗ» в апеляційній скарзі, що у відповідача не було коштів на виплати, передбачені колективним договором, в зв`язку з їх відсутністю, причинами чого є неможливість здійснювати господарську діяльність, недостатнє фінансування за бюджетною програмою КПКВ 27081110 «Підтримка екологічно безпечного стану у зонах відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення» за статтями витрат «оплата праці» та «нарахування на оплату праці», негативна тенденція позабюджетних коштів, що зумовлено окупацією зони відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зумовлено окупацією та запровадженням воєнного стану, і що судом першої інстанції не було взято до уваги повідомлену відповідачем інформацію про фінансове становище роботодавця.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що п. 4.5 Галузевої угоди між ДАЗВ та профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2021-2023 роки передбачено, що підприємства встановлюють у колективних договорах умови оплати праці найманих працівників, доплати та надбавки згідно із чинним законодавством за переліком та у розмірах, визначених у додатку 3 до Галузевої угоди, інші доплати та надбавки або збільшення їх розміру підприємства можуть встановлювати лише за рахунок коштів, одержаних від господарської діяльності, з огляду на те, що предметом даного позову в частині, що оскаржується, є недоплата відповідачем не доплати чи надбавки, а вихідної допомоги при звільненні, яка є державною гарантією, що полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі, та на відміну від інших виплат, не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав.

Крім того, судом першої інстанції правильно зауважено, що відповідач не надав доказів зупинення відповідних положень колективного договору, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, положення колективного договору залишаються обов`язковими для роботодавця, і виплата вихідної допомоги позивачу при його звільненні не в розмірі, передбаченому умовами колективного договору, а лише в розмірі, який встановлено ст. 44 КЗпП України, не є належним дотриманням відповідачем трудових прав ОСОБА_1 , а відтак вказане порушене право підлягало захисту судом першої інстанції.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що на спірні правовідносини розповсюджується дія листа ТПП України «Про підтвердження форс-мажорних обставин» від 28 лютого 2022 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Доводам відповідача в наведеній частині було надано правильну оцінку судом першої інстанції, який вказав, що на підтвердження обставин непереборної сили відповідач не надав сертифікат ТПП України, яким могли б бути підтверджені ці обставини, при цьому суд допускає, що у відповідача, як і у більшості господарюючих суб`єктів на території України внаслідок військової агресії рф, погіршився фінансовий стан порівняно з іншими звітними періодами, але це не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань, в тому числі за чинним колективним договором.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що такі доводи є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Дійсно, Торгово-промислова палата України у своєму листі від 28 лютого 2022 вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Разом із тим, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній і відповідачем не надано доказів звернення до ТПП України для отримання відповідного сертифікату.

Таким чином, лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону, та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Надані відповідачем до суду копії наказу ДАЗВ від 11 квітня 2022 року № 31-22 «Про призупинення дії наказу ДАЗВ від 15 серпня 2017 року № 112 «Про затвердження Інструкції щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням», наказу ДАЗВ від 14 січня 2022 року № 8-22 «Про внесення змін до наказу ДАЗВ від 15 серпня 2017 року № 112», наказу ДАЗВ від 24 лютого 2022 року «Про режим воєнного стану в зоні відчуження» не є належними та допустимими доказами як незадовільного фінансового становища відповідача, на яке він посилався в апеляційній скарзі, так і відсутності вини ДП «ЦОТІЗ» у незабезпеченні трудових прав ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що підприємство знаходиться на території, яка силами ЗСУ звільнена від військовослужбовців зс рф ще в квітні 2022 року, тоді як позивач звільнений з роботи у листопаді 2022 року, крім цього, відповідач лише формально посилається на норму закону та не доводить жодним доказом обставини (бойові дії, непереборна сила), за яких він незалежно від своєї волі допустив порушення вимог законодавства про працю відносно Позивача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець не порушив трудового законодавства, оскільки позивачем отримано вихідну допомогу, що судом не враховано обставин звільнення ОСОБА_1 з посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією підприємства, що відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку, і саме в цьому розмірі була виплачена вихідна допомога ОСОБА_1 .

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Апеляційний суд враховує, що довідка про заробітну плату за підписом голови ліквідаційної комісії ДП «ЦОТІЗ» про розмір невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в розмірі 117410,88 грн. видана 16 грудня 2022 року (а. с. 39 т. 1), в той час як з позовом ОСОБА_1 звернувся 13 березня 2023 року, тобто в межах встановленого законом тримісячного строку.

Крім того, наказом ДАЗВ від 25 липня 2022 року № 73-22 про припинення ДП «ЦОТІЗ» шляхом ліквідації встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (а. с. 27 т. 1), і станом на день подання позову підприємство перебувало в стані припинення.

Крім того, згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», дію якого скасовано лише з 01 липня 2023 року.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 листопада 2022 року, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 5000 грн., застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Апеляційний суд враховує, що заперечень щодо висновків суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і періоду такого нарахування апеляційна скарга не містить взагалі.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року в справі № 12716375/19, від 01 березня 2023 року в справі № 185/5224/21 (провадження № 61-12191св22) викладено правовий висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, судом першої інстанції оцінено доводи позивача, що спричинена йому моральна шкода полягає в незаконній діяльності відповідача, яка спричинила йому моральних страждань, душевного болю та пригнічення, що полягало у порушенні трудових прав позивача як працівника підприємства, громадянина України та офіцера у відставці, в ігноруванні законодавчих положень, які виразились у ненарахуванні 10 % премій та визначеного розміру матеріальної допомоги та ігноруванні його звернень, і що робота, з якої звільнено позивача, була єдиним джерелом заробітку для проживання його та сім`ї.

Судом першої інстанції враховано, що позивач неодноразово звертався з вимогами про проведення розрахунку як до відповідача, так і до вищестоящого органу про порушення відповідачем вимог трудового законодавства в частині недоплат належним позивачу сум при звільненні, однак ці вимоги були проігноровані, належні позивачу при звільненні суми не виплачені, внаслідок чого він був вимушений звертатись в суд для відновлення його порушених прав. Також судом враховано, що позивач, починаючи з 1994 року, виконував роботи в зоні відчуження, яка забруднена внаслідок катастрофи на ЧАЕС та є роботою зі шкідливими умовами праці, відповідно позивач, враховуючи всю шкоду, яку могла спричинити така робота, розраховував на повне дотримання з боку роботодавця трудових зобов`язань, однак такі не були дотримані при проведенні розрахунку при звільненні, що беззаперечно спричинило пригнічення позивача.

З протилежного боку, судом першої інстанції також враховано, що незважаючи на припинену роботу підприємства та скрутне негативне фінансове становище, відповідач протягом місяця з дня звільнення позивача здійснив йому виплату матеріальної допомоги при звільненні у розмірі однієї середньомісячної зарплати та компенсацію за невикористані дні відпустки, що разом становило значну для нинішніх умов життя суму у розмірі 117410,88 грн.

З огляду на викладене та враховуючи наявність порушення з боку відповідача трудових прав позивача, необхідність докладання останнім зусиль для відновлення порушеного права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що за заподіяну моральну шкоду позивачу є необхідним та достатнім розмір грошової компенсації 5000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд не може погодитись з необґрунтованими і заявленими з формального підходу доводами апеляційної скарги, що позивачем не наведено жодних фактів чи доказів внаслідок дій відповідача, що відобразились на його здоров`ї чи призвели б до втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та не підтверджується доказами, зокрема у вигляді довідок, висновків чи інших документів, які б підтверджували наявність розладів здоров`я або втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції також вирішено питання про розподіл судових витрат, і в зазначеній частині аргументи апеляційної скарги проти висновків суду першої інстанції не наведені.

Апеляційний суд не може прийняти вимоги відзиву на апеляційну скаргу в частині коригування в судовому рішенні питання судового збору, саме повернення йому відповідачем коштів за сплачений судовий збір в розмірі 776,21 грн., зобов`язання Іванківського районного суду Київської області негайно направити до Бориспільського ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) заяву про припинення примусового стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1370,99 грн., для розблокування банківського карткового рахунку, зняття зупинення дії рішення суду від 18 липня 2023 року в справі № 366/810/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Строк, порядок і підстави подання апеляційної скарги, її форма та зміст передбачені ст. 352, 354, 355, 356 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Позивачем не подавалося власної апеляційної скарги на рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року, а отже він позбавлений процесуальної можливості заперечувати в межах відзиву на апеляційну скаргу проти обставин, встановлених судом першої інстанції, та заявляти будь-які клопотання щодо зміни або скасуванння судового рішення, а лише надати обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги відповідача, у якій аргументи щодо розподілу судових витрат не висувались.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення компенсації, визначеної Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», враховуючи наступне.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)). Оскільки як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення компенсації за невчасно виплачену вихідну допомогу за час затримки виплати такої допомоги.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини прибутків у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 01 лютого 2001 року № 159 у розмірі 1605,70 грн., ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

В частині відмови в позові рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а за подання апеляційної скарги підлягало сплаті 1610,40 грн. відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 50 грн. пропорційно до задоволення апеляційної скарги, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року в частині стягнення з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1605,70 грн. скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» про стягнення компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

В іншій частині рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Державним підприємством «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» в розмірі 50 грн., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.