СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3742/20

пр. № 2/759/256/23

19 грудня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., представника позивача ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс» - адвоката Бороденко О.А., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Левшунов Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Капітал Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ТОВ «ФК Капітал Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову вказує на те, що 04.04.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 659-100/ФК-08. Згідно п. 1.4 кредитного договору кредит надавався на придбання нерухомості.

В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 659-100/Zфкін-08, який 04.04.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим номером 2041. Згідно з п. 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира номер АДРЕСА_1 .

Відповідно до прийнятого рішення НБУ 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», НБУ було укладено трьохсторонній договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус Нового кредитора за вказаними кредитним та іпотечним договором.

В подальшому, 11.04.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Капітал Фінанс» був укладений договір № 1268/К купівлі - продажу майнових прав, згідно з п. 1.1 якого товариство набуло статусу кредитора за кредитним договором № 659-100/ФК-08 від 04.04.2008 року.

Також, 11.04.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Капітал Фінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 659-100/Zфкін-08 від 04.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. за реєстровим номером 1256. Згідно п. 1.1 договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК Капітал Фінанс» набуло статус іпотекодержателя.

У зв`язку неналежним виконанням ОСОБА_1 умов укладеного кредитного договору Святошинським районним судом м. Києва 25.01.2011 року по справі № 2-2538- 1/10 ухвалено рішення про стягнення на користь ПАТ «Дельта Банк» суми боргу за кредитним договором в розмірі 1 166 036,46 грн. Зазначене рішення набрало законної сили.

Зазначає, що ТОВ «ФК Капітал Фінанс» набуло статусу іпотекодержателя, та в зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» 24.06.2019 року набуло право власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис до державного реєстру прав на нерухоме майно номер 47484841.

У відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у разі звернення стягнення на предмет іпотеки усі мешканці, які зареєстровані в квартирі, підлягають виселенню та зняттю з реєстраційного обліку. За даними територіальної громади м. Києва в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Вказує, що ТОВ «ФК Капітал Фінанс» 17.09.2019 року звернулось до Відділу з питань реєстрації місця проживання Святошинської РДА щодо зняття з реєстрацій обліку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але отримало відмову щодо здійснення таких дій. Причиною відмови було зазначено, що зняття з реєстрації повинно бути здійснень рішенням суду.

Вказує, що 25.10.2019 року ТОВ «ФК «Капітал Фінанс» було направлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про виселення в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України. Вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були отримані, однак, не виконані, що й послугувало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Просить зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 ., та виселити ОСОБА_1 й ОСОБА_2 з трикімнатної квартири номер АДРЕСА_1 , а також вирішити питання судових витрат у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02.03.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного з призначенням підготовчого засідання (т. 1 а.с. 30).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10.03.2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 759/11805/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК Капітал Фінанс» про визнання протиправним та скасування рішення (т 1 а.с. 136).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17.03.2023 року провадження у справі відновлено та призначено підготовче засідання по справі (т. 2 а.с. 13).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09.10.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено судовий розгляд справи по суті (т. 2 а.с. 64-65).

08.07.2020 року до суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 , поданий через адвоката Єфремова В.В., в якому остання просила відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю. Вказала, що кредитний договір не має чіткого посилання на спірнуквартира, а позивач не довів належними та допустимими доказами факт, що саме закредитні кошти була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 , нею не було отримано вимогу позивача про виселення, а тому вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню (т. 1 а.с. 63-67).

01.03.2021 року до суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , поданий через адвоката Олекса Л.А., в якому остання просила відмовити у задоволенні позову, оскільки спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а тому відсутні підстави для задоволення позову (т. 1 а.с. 118-121).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Левшунов Д.С. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що 04.04.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 659-100/ФК-08, за умовами якого відповідачу ОСОБА_1 була надана сума кредиту - 1 030 200,00 грн. строком на 300 місяців з датою повернення - 29.03.2033 року. Згідно п. 1.4 кредитного договору кредит надавався на придбання нерухомості (т. 1 а.с. 4-8).

В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 659-100/Zфкін-08, який 04.04.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим номером 2041. Згідно з п. 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира номер АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9-10).

Згідно п. 1.2. предметом іпотеки є трикімнатна квартира номер АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 04.04.2008 року.

04.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим номером 2639 посвідчено договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Продаж квартири вчинено за 1 121 000,00 грн. (т. 1 а.с. 70).

Відповідно до прийнятого рішення НБУ 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», НБУ було укладено трьохсторонній договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус Нового кредитора за вказаними кредитним та іпотечним договором.

11.04.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Капітал Фінанс» був укладений договір № 1268/К купівлі- продажу майнових прав, згідно з п. 1.1 якого товариство набуло статусу кредитора за кредитним договором № 659-100/ФК-08 від 04.04.2008 року (т. 1 а.с. 11-13).

11.04.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Капітал Фінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 659-100/Zфкін-08 від 04.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. за реєстровим номером 1256. Згідно п. 1.1 договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК Капітал Фінанс» набуло статус іпотекодержателя (т. 1 а.с. 14).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-2538- 1/10 ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» суми боргу за кредитним договором в розмірі 1 166 036,46 грн. Зазначене рішення набрало законної сили (т.1 а.с. 15).

У відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» 24.06.2019 року ТОВ «ФК Капітал Фінанс» набуло статусу іпотекодержателя, та в зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, набуло право власності на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис до державного реєстру прав на нерухоме майно номер 47484841 (т. 1 а.с. 16).

При зверненні до суду позивач зазначає, що рішення про прийняття предмету іпотеки у власність було прийнято у зв`язку з непогашенням відповідачем заборгованості за кредитним договором, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки.

25.10.2019 року позивач направив на адресу відповідачів вимогу про виселення протягом 30 календарних днів з квартири, зняття з реєстрації місця проживання і звільнення квартири (т. 1 а.с. 20-24).

Заперечуючи проти позову відповідачі вказують на те, що спірна квартира була придбана частково за кошти отриманого кредиту, а тому їх виселення можливо тільки з наданням іншого жилого приміщення, оскільки іншого житла вони не мають.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмови у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25.11.2015 року у справі № 6-1061цс15, 16.12.2015 року у справі № 6-1469цс15 та 10.02.2016 року у справі № 6-2830цс15.

Конституційний Суд України, зокрема у своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Споживач- фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. З цією метою держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, зокрема шляхом внесення змін у ст. 109 ЖК України.

У даній конкретній справі невиконання відповідачем ОСОБА_1 за кредитом, який був отриманий нею, стало підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно за позивачем-іпотекодержателем і як наслідок пред`явлення банком позову про виселення відповідачів із житла.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання суду, є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як уже зазначалося, квартира номер АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_1 04.04.2008 року на підставі відповідного договору купівлі-продажу, посвідченого в установленому порядку, за суму 1 121 000,00 грн. (п. 3 договору), в той час як останньою було отримано кредит в розмірі 1 030 200,00 грн.

Таким чином, суд позбавлений можливості дійти висновку про те, що квартира дійсно була придбана лише за кредитні кошти.

Докази з даного приводу у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, виселення відповідачів з іпотечного майна можливе лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення.

У зв`язку з ненаданням відповідачам такого приміщення відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про зняття з реєстрації відповідачів, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС від 30.06.2015 (справа №21-1438а15).

Разом з тим, таких вимог позивачем не заявлено.

У ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Тому, виходячи з положень ст. ст. 13, 264 ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову і в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Капітал Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.12.2023 року.

Суддя Н.О. Горбенко