Справа № 291/1133/21
Ружинський районний суд Житомирської області

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2023 року

ужинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Митюк О.В.,

секретаря судових засідань Герасимчук Н.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ружині цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя -

встановив:

Позивачка ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 березня 1987 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 у ЗАГСІ Ружинського району Житомирської області за актовим записом № 12. У шлюбі у них народилась донька: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти ними в 1995 році було побудовано житловий будинок, загальною площею 105.4 кв.м, житловою площею 60.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право власності від 03.01.1997 року, виданого виконкомом Ружинської селищної ради народних депутатів Житомирської області, право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем. 11 лютого 1998 року шлюб між сторонами було розірвано, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ружинського району Житомирської області було зроблено запис про розірвання шлюбу за №9. Після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем була досягнута усна домовленість щодо добровільного розподілу побудованого ними житлового будинку на дві частини. Вона залишилась проживати разом з донькою у 1/2 частці вказаного житлового будинку, а відповідач залишив свою частину будинку та перейшов проживати в інше місце: в будинок АДРЕСА_2 , де проживає і по нині. Проте на даний час позивачці стало відомо, що відповідач бажає продати належний їм житловий будинок і не бажає оформити добровільно в нотаріальному порядку її право на 1/2 частку в спільному майні подружжя, а саме: на частку вищевказаного житлового будинку. Таким чином, оскільки домовленості щодо мирного врегулювання питання про поділ спільного майна подружжя між сторонами не досягнуто, тому позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позові, та просили суд їх задовольнити. Позивачка подала по справі відповідь на відзи, в якому зазначила, що оскільки реєстрація розлучення сторін була проведена 11.02.1998р., тому саме з того часу їх шлюб було припинено, що відповідає статті 44 КпШС України, яка була чинна на час ухвалення 06.12.1996р. Ружинським районним судом Житомирської області рішення про розірвання мого шлюбу між сторонами, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєсірації актів громадянського стану. Крім того, зазначає, що саме до лютого 1998року вона з відповідачем проживала спільною сім`єю, як дружина та чоловік, так як після винесення рішення судом про розірвання шлюбу їхні сімейні стосунки покращились, вони помирились і мали намір проживати однією сім`єю в подальшому. Саме з цих причин, не реєстрували своє розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Будівництво спірного житлового будинку було розпочато в 1989 році та закінчено в 1996 році, тобто навіть не тільки до часу припинення їхнього шлюбу, а і до часу винесення рішення судом про розірвання шлюбу. При цьому, в 1996 році дерев`яні стіни будинку вже були обкладені цеглою, а сам будинок вже було газифіковано. Зазначене вбачається з Дозволу на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво, Акту приймання індивідуального домоволодіння та Робочого проекту газопостачання житлового будинку. Позасудового порядку вирішення даного спору не існує, оскільки відповідач не визнає житловий будинок спільним майном подружжя. Вказане підтверджується не лише усним повідомлення відповідача про те, що будинок належить особисто йому, а і відзивом відповідача, в якому він підтверджує зазначене. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як зазначалось в позовній заяві, після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем була досягнута усна домовленість щодо добровільного розподілу побудованого ними житлового будинку на дві частини. Вона залишилась проживати разом з донькою у 1/2 частці вказаного житлового будинку, а відповідач в 2000-2001рр. залишив свою частину будинку та перейшов проживати в інше місце: в будинок АДРЕСА_2 , де проживає і по нині. Саме в останній час, тобто у вересні 2021 року їй стало відомо, що відповідач має намір відчужити належний їм житловий будинок, і тому звернулась за захистом свого права до суду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність заперечував щодо позовних вимог позивачки.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог відповідачки за безпідставністтю. Подав до сууду відзив на позов в якому зазначив, що

відповідач вважає що будинок за адресою: АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя і з приводу нього ніколи добровільних домовленостей не було. Позивачем долучено до позову копію рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06 грудня 1996 року по справі № 2-158, яким шлюб між сторонами спору розірвано. Суд встановив що у вересні 1996 року подружжя припинило сімейно-шлюбні стосунки і не поновлювало їх. Також суд встановив «спільну неприязність один до одного, яка переросла в ненависть». Як вбачається із рішення, обидві сторони були присутні та давали пояснення. Отже з вересня 1996 року припиненні шлюбні відносини, а шлюб розірвано 06 грудня 1996 року рішенням суду, а не 11 лютого 1998 року, як стверджує позивачка. Спірний житловий будинок не може мати статус спільного майна подружжя, оскільки фактично з`явився пізніше, і дерев`яний корпус набутий в дар і за кошти від матері відповідача ОСОБА_5 , яка проживала в АДРЕСА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (абз. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України) та в період роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу (ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Це підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 03.01.1997 року. У подальшому Відповідач 06.10.1997 уклав кредитний договір №778104 з метою будівництва житлового будинку з цегли (оскільки раніше мати замовила для сина лише дерев`яний корпус). Позивачка разом з дитиною отримала лише право користування з 15.02.2002, що підтверджується наданою нею довідкою про реєстрацію місця проживання №1087 від 14 травня 2019 та копією будинкової книги. Проте з цього приводу постійно існували конфлікти, що можуть підтвердити свідки. Також у відзиві вказано, що позивачка пропустила строк позовної давності, який просить застосувати відповідач, так як

позивачка з 1995 (за її твердженням з`явився будинок) у подальшому, після розірвання шлюбу у грудні 1996, після передачі майна в іпотеку за її кредитним договором у 2007 році і до вересня 2021 року вимоги про поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на половину цього майна не висувала. Таким чином, позивач протягом більш ніж 25 років не цікавилася належним їй (на її думку) майном, хоча діє презумпція цивільного права про обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав та про те, що власність зобов`язує. Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок було видане 03.01.1997 року, вже після розірвання шлюбу, а отже із цього часу могло бути порушене право позивачки на її частину будинку (якщо припустити що майно спільне) і з цього часу починається перебіг позовної давності. Ще до цього періоду судовим рішенням від 06.12.1996 року встановлено неприязні стосунки між сторонами, що виключає можливість добровільного розподілу побудованого за кредитні кошти після розлучення будинку. У 2007 році Відповідач передав майно в заставу як власне, про що достеменно знала позивачка, оскільки застава надавалася під її кредит, отриманий з метою викупу частки, чого не відбулося.

Вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 28 березня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі за актовим записом № 12.

В шлюбі у них народилась донька: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 26.10.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області (а.с.8).

На підставі свідоцтва про право власності від 03.01.1997 року, виданого виконкомом Ружинської селищної ради народних депутатів Житомирської області, право власності на житловий будинок що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 було зареєстровано за відповідачем, та стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, (а.с.10, 73).

11 лютого 1998 року шлюб було розірвано, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ружинського району Житомирської області було зроблено запис про розірвання шлюбу за №9, дане стверджується рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.1996 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданим 11.02.1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ружинського району Житомирської області (а.с.7, 9).

Згідно ст.39 КпШС України, який діяв до 01.01.2004р., розірвання шлюбу проводиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу - органами реєстрації актів громадянського стану.

Статтею 44 КпШС України, яка була чинна на час ухвалення 06.12.1996р. Ружиським районним судом Житомирської області рішення про розірвання шлюбу, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Оскільки реєстрація розлучення позивача та відповідача була проведена 11.02.1998р., тому саме з цього часу шлюб було припинено.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що з вересня місяця 2004 року проживає з відповідачем як подружжя. З 1996 року між позивачкою та відповідачем шлюб розірвано. Розподіл майна сторони не проводили. Її чоловік, відповідач по справі хотів розділити майно за присутності депутата але позивачка відмовилась. В 2001 2002 роках сторони жили в одному будинку, але не як подружжя. В 2004 році вона з відповідачем перейшли жити до матері відповідача, вона хворіла, доглядали її. Коли відповідач хотів забрати свої речі то були сварки з позивачкою. Відповідач говорив, що будинок сам збудував і отримав право власності на нього. У 2007 році позивачка приходила з пропозицією викупити половину будинку. Чоловік хотів подарувати будинок дочці, але він був в іпотеці. В минулому році отримали довідку про закриття іпотеки. Коли почали будувати будинок не знає. Земельна ділянка була виділена у 1996 році. В спірному будинку проживає позивачка. До повноліття в спірному будинку проживала їхня спільна дитина. З колишньою дружиною відповідач не мав ділити хату, хотів її висилити з будинку, бо вважав, що дружина не приймала участі у будівництві.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що перебуваючи на службі у поліції був неодноразово викликаний коли були між сторонами сварки, їздив дуже часто останні роки їх спільного проживання. Позивачка викликала поліцію тому, що відповідач вживав алкоголь і робив скандали. Після розірвання шлюбу вони проживали разом і сварки продовжувались. Їм радили щоб вони пожили окремо. Конфлікти відбувалися постійно. Коли прибували на виклик то відповідач був, але було таке, що втікав бо перебував у станні алкогольного сп`яніння. Будинок був уже побудований коли приїжали на виклики. Будинок вони будували спільно, але основну участь у будівництві приймала мати відповідача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що був депутатом селищної ради і відповідач просив його зустрітися з позивачкою для того, щоб розділити майно, але спроби були марними. Чи був між сторонами спір він незнає, але на роботі сказали йому, щоб приймав участі у поділлі майна це було у 2002-2003 роках. Що мали ділити сторони він не знав, але від відповідача чув, що будинок. З позивачкою зв`язувалися, але вона відмовлялася.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вони з позивачкою проживають по сусідству з 1988 року, по вулиці будувалися всі разом, дружньо. Участь у будівництві будинку приймали разом позивачка і відповідач. Будинок був добудований ще, як вони жили в шлюбі. Коли розійшлися, то позивачка робила все сама, а відповідач не жив там. Будинок вони розділили самі, але в другій частині позивачка нічого не робила, і там не живе. Відповідач дуже давно не живе у цьому спірному будинку. Позивачка проживає сама, а раніше жила з дочкою. Після розлучення відповідач пару років ще проживав у будинку. Поліціцю викликали ще тоді, як відповідач проживав у хаті, яка була поділена на дві частини, кожен з них жив у своїй частині, але отоплення газове спільне, і позивачка платила за комунальні послуги тому, що відповідач там не проживав, і не сплочував. Газовий котел знаходиться у половині відповідача, але ОСОБА_10 має доступ до лічильників для того, щоб сплачувати послуги. Будинок сторони будували разом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що з 1988 року проживає по сусідству із сторонами, участки під будівництво надавали їм усім, всі будувалися, допомагали один одному. Коли у сторін народилась дитина вони жили у цьому будику разом, а коли розійшлись то відповідач пішов жити до батьків, а позивачка залишилася проживати у своїй половині хати. У половині хати відповідача ніхто не проживає, і він теж туди не приходить. Відколи він пішов позивачка коло хати усе робить сама і вікна, садок, проводила воду, відмостку. Газ був зроблений ще при відповідачу. На той час відповідач працював у газовій конторі, а позивачка продавцем. Знає відповідача брата, невістку, дочку, мати його працювала у банку. Знає матір ОСОБА_10 і її брата, який постійно працював на їхній стройці коли зводили будинок. ОСОБА_12 приходив, але щоб допомагав, вона не бачила. До того, як сторони розлучилися, у них були постійно сварки, поліцію вона не бачила, із сіелищної ради теж нікого не бачила. Будинок був у них фінський обкладався цеглою.

З вищевказаних пояснень сторін, свідків, судом встановлено факт, що за час перебування у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти сторонами з 1989 року по 1996 року було побудовано житловий будинок, загальною площею 105.4 кв.м, житловою площею 60.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дане підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (а.с.14-17), дозволом на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво, (а.с.88), робочим проектом (а.с.89-98), актом приймання індивідуального домоволодіння (а.с.99-101) .

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень ЦК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із ч.І ст. 17, ст. 16 Закону України № 697-ХІІ від 07.02.1991 «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (надалі КпШС).

Враховуючи те, що позивачкою та відповідачем, як подружжям , житловий будинок було побудовано в період шлюбу - в 1995 році, тобто до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22,28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок було побудовано позивачем та відповідачем, як подружжям, він є спільною сумісною власністю подружжя і позивачка має право в порядку поділу вказаної власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку.

Представник позивача в своїх поясненнях та відзиві на позов просить до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, так як на протязі 25 років позивачка не цікавилася належним їй, на її думку майном. Крім того зазначає, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок було видане 03.01.1997 року, вже після розірвання шлюбу, а отже із цього часу могло бути порушене право позивачки на її частину будинку та з цього часу починається перебіг позовної давності.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15).

Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як позивачка зазначала в своїй позовній заяві, та в своїх поясненнях наданих в суді, після розірвання шлюбу між нею та відповідачем була досягнута усна домовленість щодо добровільного розподілу побудованого ними житлового будинку на дві частини.

Тобто, протягом всього часу після розірвання шлюбу позивачка проживала та на даний час продовжує проживати в належному сторонам на праві спільної сумісної власності будинку, даний факт не заперечується сторонами.

Відповідач, який є співвласником вказаного будинку, та ім`я якого зазначено у свідоцтві про право власності як власника будинку, не перешкоджав їй як іншому власнику користуватися цим будинком, тобто «порушення права власності», яке підлягає захисту у суді, до вересня 2021 року не було.

Саме в останній час, тобто у вересні 2021 року позивачці стало відомо, що відповідач має намір відчужити належний їм житловий будинок, тому вона звернулась за захистом свого

права до суду.

Оскільки відлік строку позовної давності для звернення співвласника до суду розпочинається з моменту початку перешкоджання йому реалізації права власності на будинок, який стає спірним майном, тому строк позовної давності розпочався у вересні 2021 року.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВС від 06.11.2019р. по справі № 203/304/17.

Крім того, необхідно зазначити, що твердження відповідача про те, що позивачка протягом 25 років не цікавилась належним їм на праві спільної сумісної власності майном - спірним житловим будинком, спростовується доказами доданими до позовної заяви, показами свідків, які були допитанні в судовому засіданні. Оскільки позивачка проживала та продовжує проживати у вказаному житловому будинку, здійснюю його поточний ремонт, оплачує комунальні платежі.

На підставі вищевикладеного, суд задовільняє позовні вимоги позивача.

Понесені позивачем судові витрати стягуються з відповідача відповідно до задоволених вимог.

Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки ухвалою судді Ружинського районного суду Житомирської області від 21.09.2021 було заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в т.ч. шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) нерухомого майна - житлового будинку, загальною площею 105.4 кв.м., житловою площею 60.2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 , зважаючи на задоволення позовних вимог та відсутність клопотання про зняття арешту з вказаного майна, тому заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст.258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.60,69-71 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

1. Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 :

-житловий будинок загальною площею 105,4 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

2.Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на :

-житловий будинок загальною площею 105,4 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

3.Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 105,4 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

4.Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, ззагальною площею 105,4 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір в сумі 1362, 00 грн. (Одна тисяча триста шістдесят дві гривні 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22.05.2023 року.

Сторони:

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає а адресою: АДРЕСА_5 ;

Суддя О. В. Митюк.