Провадження № 2/161/3266/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2023 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю,-
25 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю.
Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 25.11.1989 по 07.11.2006. Починаючи з 2004 року шлюб фактично припинив існування, вони не проживали разом, не вели спільного господарства, і не мали спільного бюджету. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, але проживаючи окремо, 06.05.2004 позивачем за власні кошти в сумі 112 грн було придбано 18/100 частки приміщення секції № 92-Б загальною площею 119,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майн було відчужено в її користь як працівнику ВАТ «ЛПЗ», оскільки вона проживала в даному приміщенні і перебувала в трудових відносинах з ВАТ «ЛПЗ».
Враховуючи наведене, просить визнати 18/100 частки приміщення секції № 92-Б за адресою АДРЕСА_1 , зазначені в плані «906-1 площею 13.7 кв.м. в спільному користуванні інших співвласників приміщення №№ «І»-«ХVІ» включно, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Позивач в ході розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, в подальшому від неї надійшло клопотання про продовження розгляду справи за її відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази у справі, заслухавши показання свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 25.11.1989 по 07.11.2006.
Як вбачається з протоколу засідання правління ЗАТ «Соціальна сфера» від 13 грудня 2004 року , вирішено у відповідності до пункту 23 Установчого договору про створення ЗАТ «Соціальна сфера» працівниці ВАТ «ЛПЗ» ОСОБА_1 , яка на законних підставах проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 , передати 1/100 частин приміщення секції № 92-Б ( кімната № 906) загальною площею 22.4 кв.м. за ціною 112 грн.
Відповідно до договору купівлі-продажу частки приміщень секції, укладеного 06 травня 2004 року між ЗАТ «Соціальна сфера» в особі голови правління Суха В.С., та ОСОБА_1 , позивачу передано у власність 18/100 часток приміщення секції № 92-Б, загальною площею 119,8 кв.м. в гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.4 даного договору продаж здійснюється у відповідності до пунтку 23 Установчого договору про створення ЗАТ «Соціальна сфера» працівниці ВАТ «ЛПЗ», яка на законних підставах проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.3 договору купівлі-продажу передбачено, що у постійне користування покупця переходить приміщення, зазначене в плані як «906-1» площею 13.7 м.кв., в спільному користуванні приміщення зазначені в плані за №№ «І»-«ХVІ» включно.
Допитані в ході розгляду справи в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ствердили той факт, що в період, коли укладався договір купівлі-проджажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже не проживали однією сім`єю, а свідок ОСОБА_4 вказала, що саме вона позичила кошти ОСОБА_1 на придбання нерухомого майна частки секції в гуртожитку, які в подальшому подарувала позивачу.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).
При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.
І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).
Проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним набуття ОСОБА_1 за особисті кошти в період окремого проживання 18/100 частки приміщення секції АДРЕСА_2 , а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.
Керуючись статтями 77-80, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 293, 294, 315, 354 ЦПК України, суд-
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 18/100 частки приміщення секції № 92-Б в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 18 грудня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.