РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Дмитрієвої М.М., за участю секретаря Сідорової А.В.,

справа № 333/884/21

провадження № 2/333/78/23

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно.

Позовна заява мотивована наступним.

20.10.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Запоріжжя було зроблено відповідний актовий запис № 248 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . 29.01.2003 року від зазначеного шлюбу у подружжя народився син, ОСОБА_5 , про що Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було складено відповідний актовий запис № 64 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 . 02.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 02.11.2019 року. У період перебування у шлюбі сторонами року було набуто у власність нерухоме майно, а саме: 12.07.2005 року ОСОБА_1 було придбано у ОСОБА_6 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г., 12.07.2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 20 травня 2004 року позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8 придбали у ОСОБА_9 3/20 частки домоволодіння (у вигляді буд. Літ. Д) АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2004 року, а 17.06.2004 року подарували 2/30 частки домоволодіння ОСОБА_10 , фактично продали, так як неможливо було отримати згоду на продаж інших співвласників домоволодіння, частки яких не були належним чином посвідчені, що підтверджується договором від 17.06.2004 року. Ці обставини визнала відповідач, так як цей будинок був місцем проживання родини, тому доводити їх немає необхідності на підставі ст.82 ЦПК. 01.07.2004 року ОСОБА_1 разом із його матір`ю, ОСОБА_7 , батьком ОСОБА_8 , сестрою - ОСОБА_11 продали ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 та отримали за це 26 787 грн., відповідно до договору купівлі-продажу від 01.07.2004 року. ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 віддали позивачу половину коштів від продажу цієї квартири для придбання власного житла. Оскільки зазначена квартира належала позивачу та його родичам на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 04.04.2002 року (у порядку приватизації), відповідно, ця частка квартири була його особистою приватною власністю. 12.07.2005 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_15 (від її імені за довіреністю від 17.06.2006 року діяла відповідач ОСОБА_3 ) 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за 14 000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г., 12.07.2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ця частина будинку була придбаний позивачем виключно за кошти, які належали йому на підставі ст. 57 СК України, в тому числі, отримані від продажу своєї частки за квартиру АДРЕСА_3 . Відповідач участі у цьому не приймала, так як лише 20.10.2000 року сторони уклали шлюб, а вже 29.01.2003 року від зазначеного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_5 і за два роки перебування у шлюбі та через незначні доходи родини неможливо було із заробітної плати зібрати кошти на придбання житла. Окрім того, у відповідача у ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син від першого шлюбу і три роки вона була у відпустці по догляду за ним, тобто зібрати кошти на придбання частини будинку вона не могла, також з листопада 2002 року по 2006 рік знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, а потім звільнилася по догляду за дитиною до 14- річного віку. На відміну від позивача власного житла, за рахунок якого вона могла б придбати спірний будинок вона не мала. Посилання відповідача на отримання коштів у якості відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої злочином (загибель сина внаслідок ДТП) є безпідставними, відповідач до суду не надала належних та допустимих доказів цього, навіть не зазначила розмір цього відшкодування.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи це тим, що спірне майно було придбано у період перебування сторін у шлюбі, у ДТП загинув її син від першого шлюбу, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому ОСОБА_17 просив його не карати, пробачити та у рамках кримінального провадження відшкодував їй матеріальну шкоду у розмірі, достатньому для купівлі будинку АДРЕСА_1 , про що є відповідна заява на начальника УМВС України в Запорізькій області.

Згідно ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Інших заяв по суті від сторін не надходило.

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

07 березня 2023 року ухвалою суду підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи.

Від позивача та його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність позивач, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити та вирішити питання стягнення з відповідача судових витрат. У судових засіданнях раніше позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, надали аналогічні пояснення.

Відповідач та його представник проти задоволення позовної заяви заперечували, наполягали на відмові у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 12.07.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , від імені якої за довіреністю від 17.06.2006 року діяла ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г.

20.10.2000 року між ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Запоріжжя, актовий запис № 248, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

02.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

20.05.2004 року позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8 придбали у ОСОБА_9 3/20 частки домоволодіння (у вигляді буд. Літ. Д) АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2004 року, а 17.06.2004 року вони подарували 3/20 частки домоволодіння ОСОБА_10 , що підтверджується договором дарування від 17.06.2004 року.

01.07.2004 року позивач ОСОБА_1 , його мати, ОСОБА_7 , батько ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_19 продали ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 та отримали за це 26787 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07.2004 року.

Зазначена квартира належала позивачу та його родичам на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 04.04.2002 року, а тому ця частка квартири була його особистою приватною власністю.

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Суд приймає до уваги надані стороною позивача докази, а саме той факт, що гроші, за які було придбано оспорювань частку житлового будинку, були отримані позивачем в результаті продажу 01.07.2004 року квартири за адресою: АДРЕСА_4 та від продажу будинку у липні 2005 року за адресою: АДРЕСА_2 та були власними коштами ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Оцінивши надані сторонами докази, суд вважає їх достатніми для встановлення факту того, що 57/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , були куплені саме за власні кошти позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 57/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірна частка житлового будинку була придбана на спільні кошти подружжя. Суд не приймає до уваги той факт, що відповідач працювала та надавала грошові кошти на купівлю спірної частки житлового будинку, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження цього.

Розподіл судових витрат

Враховуючи те, що позов задоволено у повному обсязі, стягненню на користь позивача з відповідача підлягає сплачений ним судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Суд вважає, що позивачем доведено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн., а відповідачем не доведено неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тому вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу суд задовольняє повністю.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 51, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 908( дев`ятсот вісім) 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва