Справа № 314/1434/23
Провадження № 2/314/532/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2023 м. Вільнянськ

Справа № 314/1434/23;

Провадження № 2/314/532/2023;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Румянцева А.М.,

учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 ;

-відповідач ОСОБА_2 ;

-третя особа орган опіки та піклування Матвіївської об`єднаної територіальної громади;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Матвіївської об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 серпня 2018 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 241. Від вказаного шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Протягом останнього року відношення між позивачем та відповідачкою погіршилися, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння, фактичні шлюбні відносини між ними припинено з травня 2022 року. З цього часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення між ними неможливе, наміру на збереження сім`ї немає. Позивач зазначає, що у зв`язку із вторгненням російських військ на територію України та веденням бойових дій у м. Маріуполі, у травні 2022 року позивач разом з донькою евакуювалися з Маріуполя до села Матвіївка Запорізького району у Запорізької області, де проживають разом у будинку АДРЕСА_1 та зареєстровані як внутрішньо - переміщені особи. Позивач у зв`язку з тим, що він з відповідачкою остаточно припинив спільне життя як подружжя, просить розірвати між ними шлюб не встановлюючи строк для примирення. З урахуванням того, що донька проживає разом з позивачем, за місцем проживання для неї влаштовані відповідні умови, дитина бажає проживати разом з батьком, позивач просить визначити місце проживання дитини разом з ним.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, за наявними матеріалами в справі.

Відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Третя особа - представник виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області Леончук Н.В. надаладо суду заяву про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами у справі, а також надала рішення виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 96 від 13.06.2023 «Про затвердження висновку доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 » та висновок щодо доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів для їх дослідження та доведення їх перед судом. Водночас, від відповідача на адресу суду не надійшло жодних документів, тому суд вважає, що відповідач правом подати докази по справі не скористалась, у зв`язку з чим, з метою уникнення затягування розгляду справи, суд приходить до висновку, що учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав щодо подання доказів, а тому вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено права сторін.

16.06.2023 до суду надійшло рішення виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 96 від 13.06.2023 «Про затвердження висновку доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 » та висновок щодо доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши надані докази, суд

встановив

18 серпня 2018 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 241. Протягом останнього року відношення між позивачем та відповідачкою погіршилися, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння, фактичні шлюбні відносини між ними припинено з травня 2022 року. З цього часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення між ними неможливе, наміру на збереження сім`ї немає.

За час шлюбу у позивача з відповідачем народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. У зв`язку із вторгненням російських військ на територію України та веденням бойових дій у м. Маріуполі, у травні 2022 року позивач разом з донькою евакуювалися з Маріуполя до села Матвіївка Запорізького району у Запорізької області, де проживають разом у будинку АДРЕСА_1 та зареєстровані як внутрішньо - переміщені особи. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його забезпеченні.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві, суд вважає обґрунтованими з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Рішення суду повинно бути мотивованим і обґрунтованим, і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати його прийняти заходи до примирення.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

В матеріалах цивільної справи достатньо доказів, які підтверджують те, що шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1 розірвавши шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.

Оскільки позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, заяв та клопотань до суду стосовно прізвища, яке їй необхідно обрати після розірвання шлюбу не надала, то суд залишає останній прізвище, набуте нею під час державної реєстрації шлюбу- « ОСОБА_2 ».

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За положеннями ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою дитиною вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За правилами ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 та ч. 3 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами не досягнуто згоди щодо місяця проживання їх малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З висновку Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, який затверджений рішенням виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 96 від 13.06.2023 вбачається, що згідно довідки № 998 від 15.05.2023 року виданої виконавчим комітетом Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області та на підставі акту обстеження, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки ОЗО «Матвіївський загальноосвітній навчально - виховний комплекс «Всесвіт» Матвіївської сільської ради» від 01.05.2023, ОСОБА_3 навчається у 6-А класі та вказано, що дівчинка виховується та проживає з батьком ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_2 з дитиною не проживає (знаходиться зі слів чоловіка за кордом), справами доньки не цікавиться. 03 травня 2023 року працівниками відділу Служби у справах дітей Матвіївської сільської ради спільно з директором КУ «Центр надання соціальних послуг» Пелех Л.В., поліцейським громади Титовим О.Л. проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за місцем проживання батька з дитиною. Встановлено, що помешкання має дві житлових кімнати, житлову кімнату, кухню-їдальню, коридор, веранду та санвузол. Дитяча кімната облаштована для дитини (наявні ліжко, письмовий стіл, поличка для підручників, шафа для одягу, комп`ютерна техніка). Збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. Під час обстеження встановлено, що створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідно до інформації КУ «Центр надання адміністративних послуг» від 08.05.2023 року ОСОБА_1 спроможний виконувати обов`язки з виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доглядати за нею. Враховуючи вищенаведене, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 02-12-16/0809 від 14.04.2023, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як внутрішньо переміщена особа на обліку не перебуває на території Матвіївської сільської ради, заява про реєстрацію не надходила.

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом встановлено, що позивач має постійне місце проживання, за місцем мешкання створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, утримує дитину матеріально. Тобто, позивачем створені належні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку малолітньої доньки, а також для забезпечення її потреб.

Слуханням справи не встановлено обставин, які б згідно положень ч. 2 та ч. 3 ст. 161 СК України унеможливлювали передачу дитини для проживання з позивачем.

Згідно положень ст. 3 Міжнародної Конвенції про права дітей 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною та набрала чинності 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі встановлених судом обставин, враховуючи принципи, за якими суд при визначенні місця проживання дитини повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини, суд прийшов до переконання, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде якнайкраще проживати разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , оскільки при вирішенні наявного спору судом було встановлено такі обставини, які свідчать про створення батьком добрих умов для проживання дитини. Жодних доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення батька до дитини, негативного впливу на її особистість, немає, відзив на позов від матері дитини до суду не надійшов. За умови проживання дитини з батьком, матір малолітньої має достатньо можливостей, впливати на виховання доньки і формування її особистості, на гармонічний розвиток її здібностей і талантів.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У сукупності наведеного, аналізуючи докази, зібрані у справі, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після припинення спільного проживання сторін по справі проживає разом з батьком, мати дитини має можливість приймати участь у вихованні доньки в рівній мірі з батьком дитини, при цьому батько відповідно має всі умови для проживання та виховання дитини, тому дитину слід залишити проживати з батьком, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.

Судові витрати.

Судові витрати у справі складаються із судового збору в 2147,20 грн., вони понесені та сплачені позивачем і в силу ст. 141 ЦПК України підлягають зарахуванню на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 110, 112, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

вирішив:

1. ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Матвіївської об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

2. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18 серпня 2018 року Лівобережним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 241.

3. Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 прізвище набуте нею під час державної реєстрації шлюбу- « ОСОБА_2 ».

4. Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 16.06.2023.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: орган опіки та піклування Матвіївської об`єднаної територіальної громади, адреса: Запорізька область, Запорізький район, село Мтвіївка, вулиця Центральна, 77-а, .

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

16.06.2023