Справа № 689/26/17
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2023 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецькийрайонний суд Хмельницькоїобласті в складі:

головуючогосудді Шевчик О.М.,

за участю:

секретаря судових засідань Фурман Н.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась досуду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ №01340 на ім`я ОСОБА_3 , що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №22.

В позові вказала, що відповідач подарував їй житловий будинок за вказаною адресою відповідно до договору дарування від 15.01.2002 р. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає, що на підставі ст.ст.120,125 ЗК України, ст.377 ЦК України та висновку постанови Верховного Суду України від 12.10.2016 р. у справі №6-2099цс16 у неї одночасно із виникненням права власності на житловий будинок виникло право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. Недійсність державного акту обґрунтовує переходом права власності на земельну ділянку.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ №01340, виданий 15.05.2000 року на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №22; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1253 га за варіантом, наведеним у висновку експерта від 23.11.2021 року №12/21; скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки з площею 0,08 га з кадастровим номером :01:002:0165 (індексний номер 60492958 від 21.09.2021 року) та площею 0,17 га з кадастровим номером :01:002:0166 (індексний номер 60492706 від 21.09.2021 року) у зв`язку з поділом відповідачем в процесі розгляду справи судом земельної ділянки площею 0,25 га на дві.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому.

Крім того, позивач суду показала, що до 2015 року вона повністю використовувала земельну ділянку площею 0,25 га, а з 2015 року використовує 0,125 га. Розміри будинку на сьогоднішній день не змінилися, є документи на сарай. В судовому засіданні 22.11.2023 вказала, що користується земельною ділянкою площею 0,1290 га, як це визначив експерт ОСОБА_5 .

З 2008 року вона проживає у будинку в АДРЕСА_1 , з того часу вона користувалася всією земельною ділянкою. Ожіховський не проявляв інтерес до цієї земельної ділянки, говорив, що вона йому не потрібна, що він віддав би їй земельну ділянку, але його матір проти. Земельної ділянки площею 0,1290 га їй достатньо, частину ділянки займають будівлі, а частина під городництвом. Земельний податок вона сплачувала з 2002 по 2015 роки, потім була перерва 1-2 роки, після цього вона знов платила податок з ділянки площею 0,25 га. З 2002 року по приблизно 2011 рік Ожіховські зовсім не використовували земельну ділянку площею 0,25 га, з 2011 по 2015 рік вони використовували 0,11 га. В 2015 році вони всі 0,36 га переорали і засівали люцерну, її косили інші люди, з того часу там нічого не росте, крім бур`яну. В 2017 році прийшов сільський голова і наділив їй (позивачці) 0,1290 га земельної ділянки. З 2015 року по даний час мати відповідача її тероризує, вимагає кошти за земельну ділянку, щоразу збільшуючи суму.

Відповідач суду показав, що коли дарували будинок, то інших споруд не було, земельна ділянка не входила в договір, потім сказали переоформити землю на себе. Він показував позивачці державний акт і повністю використовував земельну ділянку площею 0,25 га. Потім позивачці надали частину цієї земельної ділянки. Їй пропонували дати 10 сотих і навіть більше, але вона не погоджувалася. Плату за землю з 2007 по 2018 роки він не проводив, так як є пенсіонером.

У письмових поясненнях до суду від 26.10.2023 відповідач вказав, що договір дарування будинку був фактично договором купівлі-продажу і матір позивачки не сплатила ту суму, яку вони обумовили, однак, вказав, що позивачці можливе виділення земельної ділянки площею 0,0607 га або 0,0658 га, визначеної експертами як мінімально необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, в тому числі, щодо можливості виділення позивачці земельної ділянки площею 0,0607 га або 0,0658 га, яка є мінімально необхідною для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Ухвалою суду від 07.11.2023 до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державного реєстратора Ярмолинецької селищної ради Макух Р.І., яка в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,365 га на АДРЕСА_1 , з яких 0,25 га передано йому для обслуговування житлового будинку, будівель та інших споруд, 0,115 га - для ведення особистого підсобного господарства відповідно до державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Соколівської сільської Ради народних депутатів від 12 грудня 1996 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15 травня 2000 року за № 22.

15 січня 2002 року за договором дарування ОСОБА_3 подарував неповнолітній ОСОБА_6 (пізніше ОСОБА_7 , від імені якої діяла ОСОБА_8 , житловий будинок АДРЕСА_1 .

28 листопада 2007 року Соколівська сільська рада Ярмолинецького району Хмельницької області рішенням № 2 перейменувала АДРЕСА_1 .

02 квітня 2014 року Соколівська сільська рада Ярмолинецького району Хмельницької області листом № 32 відмовила ОСОБА_9 в погодженні акта приймання-передачі на зберігання межових знаків земельних ділянок площею 0,25 га та 0,0814 га на АДРЕСА_1 , оскільки на вказані земельні ділянки видано державний акт на право приватної власності ОСОБА_3

ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,25 га на АДРЕСА_1 , та визнання зазначеного державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним, посилаючись на те, що до неї перейшло право власності на цю земельну ділянку на підставі частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Зазначені обставини встановлені Великою Палатою Верховного Суду у даній справі в постанові від 16.06.2020 (т.1 а.с.174-189).

Велика Палата Верховного Суду проаналізувала норми цивільного та земельного законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини.

Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За пунктом 3 статті 2 Закону № 697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ).

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).

Право власності на спірну земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, будівель та інших споруд ОСОБА_3 набув на підставі рішення сільської ради; це право посвідчено державним актом на право приватної власності на земельну ділянку згідно зі статтею 23 ЗК України 1990 року (який був чинний на час видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку).

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

ОСОБА_3 підтвердив своє право власності на спірну земельну ділянку на час укладення договору дарування, за яким житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, перейшов у власність до іншої особи ОСОБА_9 .

Позов про визнання права власності на частину належної на праві власності ОСОБА_3 земельної ділянки ОСОБА_9 мотивувала набуттям нею права власності на житловий будинок, що знаходиться на цій земельній ділянці. Вважала, що право власності на земельну ділянку до неї перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку уразі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Разом з тим за статтею 39 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

За статтею 39 ЗК України в чинній редакції використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно з пунктом 3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до площі садибної ділянки включається площа забудови житлових будинків, господарських будівель.

У розділі «Сельбищна територія сільських поселень» ДБН 360-92 визначено вимоги до площі земельної ділянки для забудови.

У пункті 3.27 ДБН 360-92 передбачено, що основним типом житлової забудови у сільських населених пунктах є одно-, двоповерхова з присадибними ділянками і господарськими будівлями для ведення особистого підсобного господарства.

За правилами пункту 3.28 ДБН 360-92 розміри присадибних земельних ділянок у сільських населених пунктах установлюються сільською радою відповідно до чинного ЗК України. Для підвищення компактності забудови присадибна ділянка може бути розділена на дві частини: приквартирну, яку виділяють біля будинку, і ділянку для городу, яку виділяють за межами житлової зони.

Розмір частини присадибної земельної ділянки, яку виділяють біля будинку, визначається завданням на проектування за місцевими умовами з урахуванням наявності садибного фонду і демографічної структури населення. Решта присадибної ділянки виділяється за межами житлової зони.

Згідно з пунктом 3.29 ДБН 360-92 перелік і граничні розміри господарських і побутових будівель і споруд, які зводяться на присадибних ділянках, визначаються завданням на проектування.

Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивачки, під час нового розгляду справи необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

На виконання вказаного Великою Палатою Верховного Суду, за клопотанням представника позивача, старостою с. Соколівка надано відповідь про те, що станом на 15 січня 2002 року (дату укладення договору дарування) нормативні акти про розмір земельної ділянки для розміщення і обслуговування будинку не приймалися; сільська рада керувалася ст.121 ЗК України (т.1 а.с.221).

Також Ярмолинецькою селищною радою надано відповідь про те, що інформація чи приймалися рішення Соколівською сільською радою про встановлення граничних розмірів земельних ділянок для безоплатної передачі громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відсутня.

Згідно п.1 ст.121 ЗКУ громадяни України мають право на безоплатну передачу їм

земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до п.3 ст.121 ЗК України розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим) (т.1 а.с.222).

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час практично не використовує земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються показаннями позивачки про те, що з 2002 року приблизно по 2011 рік Ожіховські зовсім не використовували земельну ділянку площею 0,25 га, з 2011 по 2015 рік вони використовували 0,11 га. В 2015 році вони всі 0,36 га переорали і засівали люцерну, її косили інші люди, з того часу там нічого не росте, крім бур`яну.

Відповідно до довідки Ярмолинецької селищної ради від 27.01.2021 №43, ОСОБА_1 дійсно сплачувала податок за земельну ділянку, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за 2010, 2011, 2012, 2013 роки (т.1 а.с.223).

Крім того, свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона є родичкою з ОСОБА_11 , але живе далеко від позивачки. Від матері відповідача їй відомо, що вона ( ОСОБА_11 ) раніше обробляла город 0,25 га, потім почала засівати люцерною.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що проживає неподалік позивачки. Остання проживає в будинку на спірній земельній ділянці близько 15 років. Позивачці виділили 0,25 га городу і вона садила його. Близько 10-ти років ОСОБА_13 користується земельною ділянкою 0,1290 га (т.2 а.с.176). Протягом цього ж часу ОСОБА_11 не користується земельною ділянкою, город віддає людям, вони засівають люцерну. ОСОБА_11 не заперечує, щоб земельну ділянку віддати ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що є двоюрідним братом відповідача. З 2002 року по цей час земельна ділянка вся обробляється Ожіховським. На великому городі, на площі 0,2072 і 0,1700 (т.2 а.с.176) засіяна люцерна, на ділянці 0,1290 га теж засаджено.

Свідок показав, що з 2007 року на спірну земельну ділянку не виїжджав і не був там, надавав допомогу трактором. Пізніше вказав, що з 2007 року двічі на рік виїжджав на зазначену земельну ділянку, вивозив машиною сіно.

При цьому суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_14 , оскільки він неодноразово плутався під час його допиту в судовому засіданні. Крім того, суд враховує, що він є родичем відповідача.

Оцінивши досліджені докази, суд встановив, що з часу проживання позивачки у будинку на спірній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 (з 2008 року), по даний час відповідач ОСОБА_3 не користується і не цікавиться зазначеною земельною ділянкою. З того часу коли позивачка розпочала процедуру оформлення спірної земельної ділянки, відповідач, а в більшій мірі його матір, почали цікавитися зазначеною земельною ділянкою, а саме, засівати на ній траву.

За клопотанням сторін у справі проведено три земельно-технічних експертизи.

Згідно з висновком експерта №12/21 від 23.11.20216:

1.Оскільки межові знаки земельної ділянки не закріплені на місцевості то за результатами проведеного аналізу даних, зокрема зазначених на кадастровому плані (таблиці координат, довжин ліній та дирекційних кутів), виготовленого ТОВ «Бюро судових будземекспертиз» загальна площа земельної ділянки в межах її забудови житловим будинком та господарською будівлею складає 0,1202 га. Конфігурація та площа земельної ділянки схематично наведена у дослідницькій частині.

2. Площа земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до норм визначених ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», зокрема п. 6.1.41 складає:

за варіантом 1 - 0,1253 га в існуючій забудові із урахуванням відступу від межі суміжних земельних ділянок -3 м ; від житлового будинку, літньої кухні до господарські будівлі / сараї / для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 м2-15 м;

за варіантом 2 0,1179 га в існуючій забудові із урахуванням відступу від межі суміжних земельних ділянок -1м та відстані від житлового будинку, літньої кухні до господарські будівлі / сараї / для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 м2- 15 м (т.2 а.с.5-14).

Експерт ОСОБА_15 суду показав, що підтримує наданий ним висновок. Він вирішував питання, які були поставлені судом, і не вирішував питання права. Ним було проведено обстеження, вивчено матеріали і надано висновок відповідно до ДБН, які діяли на час проведення дослідження. На час проведення дослідження межових знаків не було. Варіанти 1 і 2 це мінімальні площі необхідні для обслуговування житлового будинку. Питання масштабу не ставилося і не досліджувалося. ДБН, які діяли на час укладення договору дарування втратили чинність. Дослідження він проводив на місцевості.

Згідно з висновком експерта № 976/022 від 27.01.2023 :

Фактична площа земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок АДРЕСА_1 , складає 0,3362 га (3362 кв.м).

Площа земельної ділянки, мінімально необхідної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи з вимог нормативно-правових актів, які діяли станом на момент вчинення правочину договору дарування від 15 січня 2002 року, складає 0,0600 га (600 кв.м).

Площа земельної ділянки, мінімально необхідної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи з вимог нормативно-правових актів, чинних станом на момент проведення експертизи, складає 0,0607 га (607 кв.м).

Земельна ділянка, яка мінімально необхідна для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 (виходячи з вимог нормативно-правових актів, які діяли станом на момент вчинення правочину договору дарування від 15 січня 2002 року, так і виходячи з вимог нормативно-правових актів, чинних станом на момент проведення експертизи) повністю накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0165 та не накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:02:0166 (наявна незначна накладка на ділянку з кадастровим номером :01:02:0166 площею 1 кв.м., глибина якої не перевищує 0,3 м, що є допустимою максимальною похибкою визначення координат поворотних точок меж земельних ділянок в селах, а тому не враховується) (т.2 а.с.107-146).

Згідно з висновком експерта № 1050/023 від 23.08.2023:

Фактичний порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , наступний:

у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,1290 га (38,4% від загальної площі ділянки);

у користуванні ОСОБА_3 знаходиться частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,2072 га (61,6% від загальної площі ділянки).

Площі ділянок є орієнтовними, оскільки фактична межа між зазначеними землекористуваннями чітко не визначена.

Конфігурація, проміри та площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично використовується позивачкою для обслуговування будинку та господарських споруд, в тому числі для ведення садівництва та городництва, зображені у вигляді штриховки синього кольору на Плані фактичного землекористування в Додатку № 1. Частина даної ділянки площею 0,0648 га знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0165, а частина площею 0,0630 га - в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0166.

Конфігурація, проміри та площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично використовується відповідачем ОСОБА_3 , зображені у вигляді штриховки зеленого кольору на Плані фактичного землекористування в Додатку № 1. Дана земельна ділянка використовується для ведення особистого селянського господарства (під городництво).

Площа земельної ділянки, (мінімально) необхідної для обслуговування будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , з врахуванням господарських будівель та споруд, які містять ознаки самочинного будівництва, складає 0,0658 га (658 м2). Конфігурація та проміри даної земельної ділянки показані у вигляді штриховки блакитного кольору на Плані зіставлення розташування земельних ділянок в Додатку № 2. Частина даної ділянки площею 0,0626 га знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0165, а інша частина площею 0,0032 га - в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0166 (т.2 а.с.167-183).

Експерт ОСОБА_16 суду показав, що у висновку від 27.01.2023 ним бралися до уваги будівлі, на які оформлено право власності, тому вийшла менша площа земельної ділянки необхідної для обслуговування будинку та господарських споруд, в другому висновку ще бралися до уваги будівлі, які є фактично, тому ця площа більша 0,0658 га (т.2 а.с.174).

Огорожі на місцевості не було, площі користування земельними ділянками визначалися зі слів сторін, крім того, візуально було видно межі ріллі.

Враховуючи встановлені обставини, досліджені судом докази, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у даній справі, зокрема враховуючи те, що розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, який є нормативно визначеним у місцевості, та згідно зі ст.121 ЗК України становить не більше 0,25 га (т.1 а.с.221-222), враховуючи, що судом встановлено відсутність зацікавленості відповідача у спірній земельній ділянці, зокрема, невикористання її протягом тривалого часу, суд вважає, що позов в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1253 га за варіантом 1, наведеним у висновку експерта від 23.11.2021 року №12/21, підлягає задоволенню.

При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що зазначений висновок не можна брати до уваги, так як експертиза проводилася згідно ДБН за 2019 рік, а не за 1992 рік, оскільки як пояснив в судовому засіданні експерт ОСОБА_15 , ДБН за 1992 рік на час проведення втратили чинність. Крім того, як вбачається з висновку експерта № 1050/023 від 23.08.2023, у користуванні позивачки знаходиться земельна ділянка орієнтовною площею 0,1290 га (т.2 а.с.173), що не виходить за межі варіанту 1 висновку експерта від 23.11.2021 року №12/21 - 0,1253 га (т.2 а.с.11) та не виходить за межі уточнених позовних вимог.

Суд також відхиляє пояснення відповідача про те, що договір дарування від 15 січня 2002 року насправді був договором купівлі-продажу, оскільки за більш ніж 20 років ним не вчинено дій щодо оспорювання даного договору.

Натомість, під час розгляду справи судом, відповідачем здійснено поділ земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на дві земельних ділянки з аналогічним цільовим призначенням: площею 0,08 га з кадастровим номером :01:002:0165 та площею 0,17 га з кадастровим номером :01:002:0166, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.19-20).

Залучений до участі в справі спеціаліст ОСОБА_17 суду показав, що перед здійсненням поділу земельної ділянки ОСОБА_18 , було встановлено право власності і не було ніяких обмежень арешту тощо. На ділянці перебував будинок, але ці документи не надавалися. Земельну ділянку поділили на дві частини 0,08 га та 0,17 га. Мінімальна норма для забудови 0,06 га. ОСОБА_11 виявив бажання виділити 0,08 га. Розподіл земельної ділянки проведений так, як просив відповідач.

У зв`язку з проведеним поділом земельної ділянки, та, посилаючись на зловживання відповідачем своїми правами, позивач просила скасувати державну реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки.

Оскільки вимога про визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню, а також враховуючи, що згідно з висновком експерта № 1050/023 від 23.08.2023, частина земельної ділянки площею 0,0648 га, яку використовує позивачка, знаходиться в межах земельної ділянки кадастровим номером :01:002:0165, а частина площею 0,0630 га - в межах земельної ділянкиз кадастровим номером :01:002:0166 (т.2 а.с.173), суд вважає, що вимога про скасування державної реєстрації права власності на зазначені земельні ділянки підлягає задоволенню.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час реєстрації поділу земельної ділянки) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, п.56, постанова від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, п.200), з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Щодо вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ №01340 на ім`я ОСОБА_3 , то суд вважає, така вимога не є ефективним способом захисту порушеного права, враховуючи, в тому числі те, що на час вирішення справи земельна ділянка, посвідчена даним державним актом, перестала існувати як об`єкт цивільного права, оскільки була розділена відповідачем на дві частини. У зв`язку з чим дана вимога задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки за відповідачем.

На підставі ст.3,10,11,81,265,354-355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_9 право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1253 га за варіантом 1, наведеним у висновку експерта від 23.11.2021 року №12/21.

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з площею 0,08 га з кадастровим номером :01:002:0165 (індексний номер 60492958 від 21.09.2021 року).

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з площею площею 0,17 га з кадастровим номером :01:002:0166 (індексний номер 60492706 від 21.09.2021 року).

В задовленні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шевчик О.М.