Провадження № 2/522/2094/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Циганенко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «Атланта» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ТОВ «Атланта» в особі представника, адвоката Головатюк Яни Олександрівни, до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Атланта» грошові кошти у розмірі 109 705,80 гривень на розрахунковий рахунок.

Позовна заява обґрунтована тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір доручення № 66/18 від 19 квітня 2013 року, згідно якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок довірителя необхідні дії для придбання Довірителем у майбутньому у власність об`єкту нерухомості дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Власником зазначеного будинку є відповідач.

Позивач зазначає, що в день укладення договору доручення, у відповідності до п.1.2. цього договору ОСОБА_2 передала ТОВ «Атланта» грошову суму, еквівалентну 1000,00 доларів США, яку повірений зобов`язувався використати для передачі продавцю об`єкту та проведення заходів з підготовки об`єкту до придбання у власність.

Далі, між позивачем та відповідачем було укладено угоду про укладення договору та передачу авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року, згідно п.1. якої, Представник з метоюб забезпечення майбутнього укладення між покупцем та продавцем договору відчуження об`єкту нерухомості дачного будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 передав відповідачу аванс у розмірі суми, еквівалентної 1000,00 доларів США.

23 квітня 2013 року ОСОБА_3 було передано позивачу додаткову суму у розмірі суми еквівалентної 2000,00 доларів США, яку того ж дня додатково було передано Відповідачу в якості авансу, про що зроблену відповідну відмітку на угоді про укладення договору та передачу авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року.

Всього відповідачеві було передано суму авансу у розмірі суми в гривні, еквівалентної 3000,00 доларів США.

Проте, позивач зазначає, що укладення договору купівлі-продажу об`єкту не відбулось та вказана сума авансу відповідачем не поверталась.

Надалі, позивач зазначає, що ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до суду про стягнення з позивача грошових коштів згідно договору доручення № 66/18 від 19 квітня 2013 року. Позов було задоволено та стягнуто з позивача суму грошових коштів у розмірі 72 870,00 гривень та судові витрати.

Позивач вважає, оскільки ним було повернуто суму авансу ОСОБА_3 з власних коштів, у той час коли сума авансу знаходиться по сьогоднішній день у користуванні відповідача, у позивача з моменту набрання чинності судовим рішенням, тобто з 16 вересня 2021 року, виникло право вимоги з отримання цих грошових коштів від ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що оскільки договором доручення № 66/18 від 19 квітня 2013 року та угодою про укладення договору та передачі авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року було встановлено еквівалент переданої авансової суми в доларах США за офіційним курсом, то сума авансу, що підлягає поверненню на користь позивача розраховується з урахуванням офіційного курсу НБУ на день звернення до суду та становить 109 705,80 гривень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Приморського районного суду м. Одеси Свячену Ю.Б.

Ухвалою суду від 23 січня 2023 року відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій вона із позовом не погоджується, вважає його не обґрунтованим та просить суд відмовити йому в задоволенні позовних вимог. У відзиві як одну з підстав для відмови в позові зазначає сплив позовної давності.

Вивчивши доводи сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено угоду про укладення договору та передачу авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року, яка за своєю правовою природою є самостійним двостороннім правочином.

Згідно абзацу першого цієї угоди, «Атланта» ТОВ, в особі Венгер Світлани Вікторівни, яка діє на підставі довіреності № 18 від 01 серпня 2012 року та статуту, в подальшому поіменоване «Представник», з одного боку, та ОСОБА_1 , яка іменується в подальшому «Продавець», з іншого боку, разом в подальшому іменовані «Сторони», уклали цю угоду про наступне.

Відповідно до п.1 цієї угоди, Представник, з метою забезпечення подальшого укладення між Покупцем (покупець в цій угоді не названий) та Продавцем договору відчуження об`єкту нерухомості дачний будинок та земельна ділянка, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі «Об`єкт»), передав Продавцю Об`єкту аванс у розмірі 8 000,00 гривень в еквіваленті 1 000,00 доларів США по курсу продажу на 23 квітня 2013 року. Продавець зобов`язується прийняти аванс та укласти з Покупцем не пізніше дати, зазначеної в пункті 4 цієї угоди, договір відчуження Об`єкту у відповідності до вимог діючого законодавства України та умов цієї угоди.

Згідно п.4 цієї угоди, строк укладення договору відчуження Об`єкту та остаточного розрахунку узгоджений заінтересованими сторонами та визначений не пізніше 10 червня 2013 року.

Відповідно до умов п. 12 угоди, 23 квітня 2013 року передана додаткова сума в якості до авансу в розмірі 2000,00 доларів США, що еквівалентно 16 000,00 гривень.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

З аналізу тексту зазначеної угоди вбачається, що позивач виступав в рамках цієї угоди від свого імені, незважаючи на те, яким чином його було названо в тексті цієї угоди. Найменування його представником, без конкретизації кого саме він представляє, не робить його в рамках цієї угоди представником іншої особи. Іншою стороною цього правочину є відповідач продавець, яка також діє самостійно. Будь-яких інших сторін в договорі не наведено. Таким чином, угоду про укладення договору та передачу авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року укладено саме між позивачем та відповідачем, в рамках цієї угоди між ними виникли взаємні права та зобов`язання.

Крім того, аналіз норм ЦК України та тексту укладеної угоди, не дозволяє ототожнити цю угоду як попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а вимагає ідентифікації його як окремого правочину.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розглядаючи позовну заяву, суд керується виключно умовами укладеної між позивачем та відповідачем угоди від 23 квітня 2013 року, в рамках якої і передавались суми грошових коштів. Суд зазначає, що договір доручення № 66/18 від 19 квітня 2013 року, укладений між позивачем та ОСОБА_4 , та угода № 66/18 від 23 квітня 2013 року, укладена між позивачем та відповідачем, є окремими самостійними правочинами.

Договір доручення від 19 квітня 2013 року № 66/18, укладений між позивачем та ОСОБА_4 , не передбачає жодних зобов`язань відповідача по цій справі.

Аналізуючи норми встановлених між сторонами угоди від 23 квітня 2013 року домовленостей, суд приходить до висновку, що предметом укладення цієї угоди є зобов`язання відповідача укласти не пізніше 10 червня 2013 року (пункт 4 угоди) договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1 угоди) на користь визначеного позивачем покупця (який в тексті угоди не зазначений), за ціною, визначеною в пункті 2 угоди, а саме: 30 000,00 доларів США. Чи має бути цим покупцем саме ОСОБА_4 з тексту угоди не вбачається.

В рамках цієї угоди позивачем було передано відповідачу аванс у розмірі 8 000,00 гривень, в еквіваленті 1000,00 доларів США, а також 2000,00 доларів США, в еквіваленті 16 000,00 гривень. Разом 3000,00 доларів США або 24 000,00 гривень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

В постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, зазначено:

«Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання».

Таким чином, суд приходить до висновку, що в рамках укладеної угоди, між сторонами склались правовідносини щодо передачі від позивача відповідачу від свого імені авансу, який при невиконання умов укладеної угоди підлягав поверненню з боку відповідача.

Підстави невиконання вимог, передбачених пунктом 4 угоди, не є предметом судового розгляду. Суд лише бере до уваги той факт, що подія, яка відповідно до пункту 4 угоди мала відбутись не пізніше 10 червня 2013 року, не відбулась. Будь-яких додаткових угод про продовження зазначеного терміну сторонами не укладалось та про них суду не відомо. Тому аванс, переданий з боку позивача до відповідача у розмірі 24 000,00 гривень в еквіваленті 3000,00 доларів США підлягав поверненню починаючи з 10 червня 2023 року, якби сторони угоди не домовились про інше.

Суд має має врахувати такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

За змістом ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом враховано, що зобов`язанням за угодою, що укладено між сторонами 23 квітня 2013 року, є укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначеного пунктом 1 цієї угоди у строк, визначений пунктом 4 цієї ж угоди. Повернення авансу не є зобов`язанням за цим договором, а є наслідком припинення зобов`язання через його невиконання. Отже немає підстав розцінювати відсутність в угоді посилання на конкретний строк повернення авансу як невстановлення окремо строку виконання цього зобов`язання.

В укладеній угоді № 66/18 від 23 квітня 2013 року чітко визначено строк виконання зобов`язання по ній - до 10 червня 2013 року. Саме після настання цієї дати у позивача настало право вимоги щодо повернення переданого ним відповідачу авансу у сумі, еквівалентній 3000,00 доларів США.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з дня, наступного за 10 червня 2013 року, тобто з 11 червня 2013 року. Підстав для переривання перебігу строку позовної давності судом не виявлено.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ч. 5 цієї статті зазначено, що в разі визнання судом поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач в рамках судового розгляду заявив про сплив строку позовної давності за вимогами позивача. В той же час, позивач не заявляє клопотання про поновлення строку позовної давності або визнання поважними причин його пропуску, тому це питання судом не розглядається. Суд приходить до висновку про наявність як самостійної підстави для відмови в задоволенні цього позову сплив строку позовної давності, про який заявив відповідач.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що право вимоги в нього до відповідача по цій справі виникло з моменту набрання законної сили судового рішення по справі № 504/4446/15-ц від 20 лютого 2020 року, а саме: 16 вересня 2021 року (дати набрання чинності постанови Одеського апеляційного суду по цій справі), відповідно до якого з боку позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто суму авансу в розмірі 72 870,00 гривень, що еквівалентно 3000,00 доларів США та понесені судові витрати у сумі 1 430,62 гривні.

Суд зазначає, що вказані грошові кошти були стягнуті з боку позивача на користь ОСОБА_2 на підставі угоди № 66/18 від 19 квітня 2013 року, яка була укладена саме між ТОВ «Атланта» та ОСОБА_4 , яка з точки зору суду є окремим правочином, який для відповідача по цій справі не породжує жодних зобов`язань.

Крім того, зазначеним рішенням суду встановлено той факт, що від придбання нерухомого майна, визначеного п.1 угоди № 66/18 від 23 квітня 2013 року, укладеної між позивачем та відповідачем, відмовилась саме ОСОБА_4 . Зі свого боку позивач не ініціював подовження строків дії угоди, укладеної між позивачем та відповідачем, та був освідомлений про неможливість її виконання.

Окрім наведеного, суд також зауважує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 161/2823/19, зазначено таке.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Аналізуючи предмет та підстави позову ТОВ «Атланта» до ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Предметом пред`явленого позову є вимога позивача про стягнення на його користь з боку відповідача суми грошових коштів у розмірі 109 705,80 гривень на розрахунковий рахунок, зазначений в позовній заяві.

Підставами позовної заяви, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, є те, що на виконання укладеного між позивачем та ОСОБА_4 договору доручення від 19 квітня 2013 року, позивачем було укладено із відповідачем угоду про укладення договору та передачу авансу № 66/18 від 23 квітня 2013 року. Відповідно до п.1 цієї угоди, з метою забезпечення подальшого укладення між Покупцем (покупець в цій угоді не названий) та Продавцем договору відчуження об`єкту нерухомості дачний будинок та земельна ділянка, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі «Об`єкт»), передав Продавцю Об`єкту аванс у розмірі 8 000,00 гривень в еквіваленті 1 000,00 доларів США по курсу продажу на 23 квітня 2013 року. Продавець зобов`язується прийняти аванс та укласти з Покупцем не пізніше дати, зазначеної в пункті 4 цієї угоди, договір відчуження Об`єкту у відповідності до вимог діючого законодавства України та умов цієї угоди. Згідно п.4 цієї угоди, строк укладення договору відчуження Об`єкту та остаточного розрахунку узгоджений заінтересованими сторонами та визначений не пізніше 10 червня 2013 року.

Позивач в позові зазначає, що оскільки укладення договору купівлі-продажу об`єкту не відбулось, вказана сума авансу відповідачем не поверталась та залишилась у її розпорядженні.

Далі, як на підставу позову, позивач вказує ту обставину, що з боку позивача на користь ОСОБА_4 судовим рішенням по справі № 504/4446/15 від 12 лютого 20200 року (яке набрало чинності 16 вересня 2021 року) було стягнуто грошові кошти у розмірі 72 870,00 гривень (еквівалент 3000,00 доларів США за офіційним курсом на день винесення судового рішення) в якості авансу по договору доручення № 66/18 від 19 квітня 2013 року. Позивач зазначає, що оскільки сума авансу була повернута ОСОБА_4 з власних коштів позивача, у той час коли ця сума авансу знаходиться по сьогоднішній день у користуванні відповідача, у позивача з моменту набрання чинності судовим рішенням виникло право вимоги з отримання цих грошових коштів від ОСОБА_1 .

При дослідженні підстав позову, суд вивчає абзац десятий сторінки 2 позовної заяви (уточненої), в якій вказано: «Враховуючи те, що сума авансу була повернута Покупцеві ОСОБА_2 з власних коштів Позивача, у той час коли сума авансу знаходиться по сьогоднішній день у користуванні Відповідача, у «Атланта» ТОВ з моменту набрання чинності судовим рішенням (16.09.2021 року) виникло право вимоги з отримання цих грошових коштів від ОСОБА_1 ».

При буквальному тлумаченні цієї підстави позову, суд приходить до висновку, що позивач однозначно просить стягнути на його користь саме сплачені ним грошові кошти на користь ОСОБА_3 . Тобто, фактично, позивач обґрунтовує позов своїм правом зворотної вимоги (регресу) до відповідача через те, що ним (позивачем) повернуто грошові кошти у вигляді авансу за іншим правочином, укладеним ним самим з іншою особою. І саме на цих підставах, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 109 705,80 гривень. З чим суд погодитись не може.

Суд не знаходить достатнім обґрунтування позивача для задоволення позовних вимог на підставах, наведених у позові.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 11, 251, 252, 256-267, 509, 524, 525, 526, 530, 570, 572, 576 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 175, 177, 263-265, 273, 352 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

ТОВ «Атланта» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Свячена