Ухвала

Іменем України

18 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 466/2333/23

провадження № 61-17724ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року відкрито провадження у справі.

25 квітня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 третя особа - органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення графіку спілкування.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 червня 2023 рокувідмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення графіку спілкування. Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку. Зустрічну позовну заяву разом із доданими матеріалами повернуто відповідачці ОСОБА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

буде визнано правильним повернення судом заявнику зустрічної позовної заяви з тих підстав, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не є взаємопов`язаними, правовідносини різними, а задоволення первісного позову не може повністю або частково виключити задоволення зустрічного позову, а тому спільний розгляд вимог не представляється можливим;

об`єднання позовів в одне провадження та спільний розгляд позовів є недоцільним, оскільки, задоволення зустрічного позову не може повністю або частково виключити задоволення первісного позову, а також, їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи.

Оскарженою постановою Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костової Н. З., задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 червня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, для вирішення питання про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

підстави вважати, що зустрічна позовна заява подана відповідачкою з порушенням вимог частини першої статті 193 ЦПК України відсутні;

виходячи з принципів рівноправності, диспозитивності та змагальності сторін, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову. Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі. Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача;

за характером спірних правовідносин, такі належать до категорії сімейних, при цьому обидва позови виникають з одних і тих обставин, а саме існує спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення графіку спілкування, зокрема, у зустрічному позові ОСОБА_2 просить визначити спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та у їхньому вихованні за визначеним нею графіком; зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у виїзді разом з дітьми за межі України для відпочинку і оздоровлення. При цьому, позивач ОСОБА_1 просить не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та визначити спосіб спілкування за відповідним графіком;

таким чином, задоволення первісного позову може виключити повністю або частково задоволення зустрічного позову і навпаки. Більше того, як слідує із зустрічного позову, такий об`єднаний з первісним позовом спільним предметом доказування, відтак позови до певної міри є взаємовиключними;

при вирішенні питання про повернення зустрічного позову судом першої інстанції допущено надмірний формалізм, який призведе до порушення принципу процесуальної економії. Зокрема, повертаючи відповідачці за первісним позовом ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву та позбавляючи останню права на розгляд зустрічного позову, суд першої інстанції створив підстави для окремого, повторного подання аналогічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення графіку спілкування. Натомість, заявлення відповідного позову в іншому провадженні, призведе до необхідності у подальшому вирішувати питання про об`єднання позовів або зупинення провадження в одній справі до розгляду іншої.

11 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що копію постанови він не отримував, про її існування дізнався лише 12 листопада 2023 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина друга, третя статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд не взяв до уваги, що фактично відповідачка заявила позов на захист прав позивача, а не своїх прав. Натомість основним критерієм звернення до суду є саме захист порушених чи оспорюваних прав;

апеляційному суду необхідно було застосувати до спірних правовідносин положення частини першої та другої статті 159 СК України, якими визначені умови подання позову про усунення перешкод у вихованні дітей;

у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17 зроблено висновок про щодо застосування положень статті 159 СК України та вказано, що тільки той з батьків, який проживає окремо від дітей має право ініціювати позов про порядок його участі у вихованні дітей;

у цій справі аналогічно відповідачка не має права подавати позов про встановлення графіку побачень батька з дітьми, оскільки такий позов не спрямований на захист її прав та інтересів, адже вона проживає з дітьми постійно і їй ніхто перешкод у спілкуванні з дітьми не чинить;

предмет зустрічного позову аналогічний предмету первісного позову та не виключає його задоволення, а саме подання зустрічного позову з таким предметом суперечить положенням статті 159 СК України. Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що зустрічний позов поданий з порушенням вимог статті 193 ЦПК України, а підстави для його прийняття до розгляду відсутні;

апеляційний суд фактично проігнорував ці обставини та не застосував до спірних правовідносин положення статті 159 СК України з урахуванням правового висновку про її застосування, сформульованого у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17;

основний критерій для прийняття зустрічного позову - виключати повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом;

апеляційний суд не застосував правові позиції щодо статті 193 ЦПК України, які викладені у постановах Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18; від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17; від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20 та постановив помилкове рішення про скасування ухвали суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 333/6667/20 (провадження № 61-10400сво21) вказано, що «процесуальним законом визначено уніфікований, єдиний підхід при застосуванні наслідків подання позовної заяви (як первісної, так і зустрічної), яка подана без додержання вимог, що визначені ЦПК України. Таким чином існує необхідність і у застосуванні єдиного підходу при реалізації учасниками справи права на апеляційне оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви (як первісної, так і зустрічної). У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали. Зі змісту вказаної норми слідує, що ухвала про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову підлягає апеляційному оскарженню. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року судом першої інстанції було вирішено питання про повернення заявнику зустрічної позовної заяви на підставі частини третьої статті 194 ЦПК України. Така ухвала суду охоплюється поняттям «заява позивача (заявника)», яке міститься у пункті 6 частини першої статті 353 ЦПК України, тому ця ухвала підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Отже, виходячи зі змісту положень частини шостої статті 185, частин другої, третьої статті 194, пункту 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ухвала суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви підлягає апеляційному оскарженню у відповідності до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково. В даному випадку як первісний позов ОСОБА_1, так і зустрічний позов ОСОБА_2 виникли з одних правовідносин, що пов`язанні з оформленням спадкових прав після смерті НОМЕР_1 , їх спільний розгляд сприяв оперативному і правильному вирішенню спору, дозволив повно і об`єктивно встановити фактичні взаємовідносини сторін та виключив ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень».

Апеляційний суд встановив, що: обидва позови виникають з одних і тих обставин, а саме існує спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення графіку спілкування; предметом зустрічного позову ОСОБА_2 визначення способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні за визначеним нею графіком, зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у виїзді разом з дітьми за межі України для відпочинку і оздоровлення; предметом первісного позову ОСОБА_1 є зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та визначити спосіб спілкування за відповідним графіком; задоволення первісного позову може виключити повністю або частково задоволення зустрічного позову і навпаки; зустрічний позов об`єднаний з первісним спільним предметом доказування, відтак позови до певної міри є взаємовиключними.

За таких обставин, встановивши, що обидва позови взаємопов`язані, виникають з одних правовідносин, їх спільний розгляд є доцільним, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18, від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17, від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20 не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков