справа № 619/3325/14
провадження № 4-с/619/22/23
УХВАЛА

іменем України

13 грудня 2023 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.

Ім`я (найменування) учасників справи та заінтересованих осіб:

стягувач: ОСОБА_1 ;

державний виконавець: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні скаргу на рішення державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Суть питання, що вирішується ухвалою.

31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ щодо повернення без прийняття до виконання виконавчого листа № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023;

- визнати неправомірним та скасувати повідомлення державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 120,00 грн;

- зобов`язати державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023;

- стягнути з Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ на користь ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 840,00 грн.

Вимоги скарги обґрунтовує тим, що на виконання рішення постанови Полтавського апеляційного суду від 13.10.2022 та додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 02.05.2023 по справі № 619/3325/14 йому, як стягувачу, Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023 був виданий виконавчий лист № 619/3325/14 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений ним за подачу апеляційної скарги в розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 120,00 грн, який пред`явлено до виконання до державної виконавчої служби. 23.10.2023 він отримав засобами поштового зв`язку повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання. У вказаному повідомлені державний виконавець зазначив, що підставою для повернення виконавчого листа стало те, що у ньому не зазначена дата народження боржника. На думку стягувача, рішення державного виконавця є незаконним та необґрунтованим, порушує його права, оскільки відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження не є підставою для повернення виконавчого документу.

28 листопада 2023 року через систему «Електронний суд» від представника Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ Бєльського А.Ю. надійшов відзив на скаргу, в якому він просив у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що виконавчий лист, що надійшов на виконання, не відповідав вимогам закону, оскільки у ньому відсутні відомості про дату народження боржника. Відомості щодо дати народження боржника виконавець зобов`язаний внести до Автоматизованої системи виконавчого провадження та вони є складовою Єдиного реєстру боржників. Доступ до інформації про боржника виконавець матиме в межах вже відкритого виконавчого провадження, а не на стадії його відкриття. Щодо договору про надання правової допомоги то вважає, що сума є некоректною та завищеною.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, у скарзі просив проводити судове засідання без його участі.

Старший державний виконавець Топоріна Л.О. надала заяву, у якій просила відмовити у задоволенні скарги з урахуванням наданих заперечень.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить такого висновку.

Судом встановлено, що за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2021, постановою Полтавського апеляційного суду від 13.10.2022 та додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 02.05.2023 по справі № 619/3325/14 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5120,00 грн.

29.09.2023 Дергачівським районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 619/3325/14 стосовно боржника ОСОБА_3 , в свою чергу стягувачем ОСОБА_4 направлено виконавчий лист разом з заявою про відкриття виконавчого провадження до Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ.

17.10.2023 старшим державним виконавцем Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ Топоріною Л.О. прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Як убачається з зазначеного повідомлення, підставою прийняття старшим державним виконавцем повідомлення про повернення стало те, що у виконавчому документ відсутня дата народження боржника.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, яке передбачає як прийняття судом остаточного рішення, так і його виконання, яке забезпечується державою.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У пункті 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 цього Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Разом з тим, відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника за наявності ідентифікаційного номеру не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року у справі №471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) зроблено висновок, що згідно з ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №749/1181/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №813/2125/16, від 19 вересня 2019 року у справі №469/1357/16-ц , від 29 квітня 2021 року у справ №686/3941/19, від 07 червня 2022 року у справі №761/20750/13-ц.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі №487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-45цс14.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Таким чином, сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

Як вбачається з наданої стягувачем копії виконавчого листа № 619/3325/14 у ньому зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника ОСОБА_3 , її реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Отже, зазначені у виконавчому документі відомості щодо боржника дають змогу однозначно ідентифікувати особу боржника для цілей виконавчого провадження, враховуючи, що до облікової картки фізичної особи - платника податків вноситься, серед іншої, така інформація: прізвище, ім`я, дата та місце народження, місце проживання, серія, номер свідоцтва про народження та паспорта, ким і коли виданий (за змістом статті 70.2 Податкового кодексу України).

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, при наявності відомостей щодо її прізвища, ім`я, по батькові, РНОКПП та адреси місця проживання не породжує обґрунтованих сумнівів щодо ідентифікації особи боржника з метою примусового виконання судового рішення, і тому сама по собі не може бути підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання.

Разом з цим, вимога скаржника в частині зобов`язати державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023, не підлягає задоволенню, оскільки суд не може підміняти виконавчу службу та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Вирішення питання щодо відкриття виконавчого провадження віднесено до компетенції державного виконавця.

Таким чином, скарга підлягає частковому задоволенню.

Доводи представника Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ Бєльського А.Ю., викладені в відзиві на скаргу щодо того, що відомості про дату народження боржника виконавець зобов`язаний внести до Автоматизованої системи виконавчого провадження, та вони є складовою Єдиного реєстру боржників, те, що доступ до інформації про боржника виконавець матиме в межах вже відкритого виконавчого провадження, а не на стадії його відкриття, не знайшли свого підтвердження під час розгляду скарги, оскільки державним виконавцем не надано доказів, що він у повній мірі скористався наданими йому законом правами та повноваженнями для своєчасного і повного виконання судового рішення та мав будь-які перешкоди у самостійному отриманні інформації щодо дати народження боржника.

Крім того, суд зазначає, що повернення виконавчого документа без виконання з формальних підстав за наявності у ньому інформації, що достовірно ідентифікує особу боржника, становить втручання у право заявника на судовий розгляд, оскільки перешкоджає швидкому виконанню судового рішення. Вказане може вплинути на розумність строків реалізації права стягувача на справедливий суд, оскільки право на суд є захищеним лише у разі виконання судового рішення у порядку, передбаченому законом.

Внаслідок повернення виконавчого документа без прийняття до виконання створюється ситуація, коли стягувач на заключному етапі захисту своїх цивільних прав, під час примусового виконання остаточного судового рішення змушений вживати додаткових зусиль для поновлення порушених прав, зокрема, повторно звертатись до суду для усунення недоліків виконавчого листа та повторно пред`являти його до виконання.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За правилами ст. 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на скаргу представник Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ зазначає, що розмір витрат, який зазначений у договорі про надання правової допомоги є завищеним, однак, матеріали справи не містять клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року в справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18); від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19); від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21); від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 01.12.2021 року в справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20).

ОСОБА_1 у скарзі просить стягнути з Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ судові витрати, пов`язані з наданням провової допомоги у розмірі 3 840,00 грн.

Згідно матеріалів справи, між адвокатом Поліщуком Олегом Леонтійовичем та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги № 01-30/10-23 від 30.10.2023. Вартість на оплата послуг за договором буде визначатися за погодинним розміром: за 1 витрачену годину роботи Виконавця Клієнт зобов`язаний сплатити 1 280,00 грн.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 01-30/10-23 від 30.10.2023, калькуляція-рахунок, обсяг часу витраченого адвокатом за надані послуги, а саме, ознайомлення з первісним матеріалом та складання до Дергачівського районного суду Харківської області скарги на рішення державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ становить 3 години на загальну вартість 3 840,00 грн.

Так як матеріали справи не містять клопотання Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні, суд дійшов висновку, що сума витрат за надання правової допомоги в розмірі 3 840,00 грн є співмірною зі складністю справи та калькуляцією-рахунком про виконані роботи, а тому підлягає стягненню з Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 2, 18, 13, 81, 83, 89, 258-261, ЦПК України, суд

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо повернення без прийняття до виконання виконавчого листа № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023.

Скасувати повідомлення державного виконавця Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 619/3325/14, виданого Дергачівським районним судом Харківської області 29.09.2023 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 120,00 грн, зобов`язавши державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право) стягувача ОСОБА_1 .

В іншій частині скарги відмовити.

Стягнути з Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 840,00 грн (три тисячі вісімсот сорок гривень).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2023 року.

Суддя Є. А. Болибок