Номер провадження: 22-ц/813/2531/23
Справа № 523/5921/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Юридичний департамент Одеської міської ради) про скасування запису про право власності, рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої ділянки, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М. 17 листопада 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2020 року Одеська міська рада звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 про скасування запису про право власності, рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої ділянки (т. 1 а.с. 1-12, 147-150).

Згідно уточнень до позову, Одеська міська рада просила суд: скасувати запис про право власності від 12.04.2017 року №20002024, що є підставою для проведення реєстрації припинення права ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом) від 14.04.2017 року № 34803338 припинивши право власності ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 площею 31,1 кв.м (№ 101); зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого (встановленого) павільйону, загальною площею 31,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 8408,00 гривень.

В обґрунтування позову Одеська міська рада посилалася на те, що з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про те, що державним реєстратором Глущенко А.О. Філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області було внесено запис про право власності від 12.04.2017 року №20002024 та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом) від 14.04.2017 року № 34803338, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв.м. Земельна ділянка, на якій розташована будівля, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, що підтверджується даними Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, будь-яким особам для встановлення павільйону чи /або будівництва нежитлової будівлі, не надавалось.

На думку представника Одеської міської ради, проведення державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон є незаконним та, відповідно, таким, що підлягає скасуванню, оскільки договір купівлі -продажу №Н/-1027 від 17.02.2000 року, на підставі якого відбулась державна реєстрація, не є нотаріально посвідченим, а тому є нікчемним, проведення реєстрації права власності на павільйон, який є тимчасовою спорудою та не є об`єктом нерухомості згідно діючого законодавства не допускається.

Крім того, позивач вважає, що висновок щодо технічного стану нерухомого майна №1704-3.6.1, виданий 10.04.2012 року (видавник ПП «ДІЖЕН»), технічний паспорт №1704-3.3.1/2.1, виданий 10.04.2017 року (видавник ПП «ДІЖЕН») не є правовстановлюючими документами та не можуть стати підставою для реєстрації права власності.

Посилаючись на ту обставину, що Одеською міською радою рішення про надання ОСОБА_1 чи/або іншим особам у власність або у користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва павільйону загальною площею 31,1 кв.м не приймалось, а тому мало місце самовільне зайняття земельної ділянки, позивач просив відновити його порушене право шляхом зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого (встановленого) павільйону.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.11.2021 року позов Одеської міської ради було задоволено.

Скасовано запис про право власності від 12.04.2017 року №20002024, що є підставою для проведення реєстрації припинення права ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкритим розділом) від 14.04.2017 року № 34803338, припинивши право власності ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 площею 31,1 кв.м (№ 101). Зобов`язано ОСОБА_1 , за власний рахунок, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого (встановленого) павільйону, загальною площею 31,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 8408 грн. (т. 2 а.с. 51-55).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 63-68).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що право власності на павільйон набуто ОСОБА_1 правомірно, на підставі діючого на той час законодавства, що підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2010 року у справі №2-4215/15, яким визнано договір Н/1027 від 17.02.2000 року купівлі-продажу тимчасового об`єкту торгівлі павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 36 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Приватним підприємством «Фобіус» та ОСОБА_1 , посвідчений Одеською універсальною товарною біржою «Центр» - дійсним. Відповідно, при переході права власності на павільйон, до апелянта перейшло право користування земельною ділянкою, що розташована під ним, а тому використання земельної ділянки не є самовільним. Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований та введений в експлуатацію відповідно до законів, діючих на той час.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.1997 року між ДП «Молодьспортлото» та ПП «Чайка» було укладено договір про спільну реконструкцію павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

2.07.1998 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю був складений Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, згідно якого павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв.м., готовий до введення в експлуатацію.

17.02.1999 року між ПП «Чайка» та ПП «Фобіус» було укладено Договір про безоплатну передачу прав на будову за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.02.2000 року № Н/-1027, укладеного в письмовій формі, посвідченого Одеською універсальною товарною біржою «Центр», ПП «Фобіус» продало ОСОБА_1 павільйон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » площею 36 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2010 року у справі №2-4215/10, яке набрало законної сили, було визнано, що за договором Н/-1027 від 17.02.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна - павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 36 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ПП «Фобіус» та ОСОБА_1 , посвідчений Одеською універсальною товарною біржою «Центр», ОСОБА_1 був придбаний саме тимчасовий об`єкт торгівлі павільйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 36 кв.м. що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а не нерухоме майно, як вказано в договорі Н/-1027 від 17.02.2000 року, визнано договір купівлі-продажу №Н/-1027 від 17.02.2000 року - дійсним.

Дане судове рішення не оскаржувалось Одеською міською радою, у зв`язку із чим доводи представника позивача про те, що договір не був нотаріально посвідченим, а тому є недійсним, є безпідставними.

12.04.2017 року ОСОБА_1 на підставі Договору Н/-1027 від 17.02.2000 року, висновку щодо технічного стану нерухомого майна від 10.04.2017 року та технічного паспорту від 10.04.2017 року, зареєструвала за собою право власності на нежитлову будівлю площею 31,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №20002024 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), про що державним реєстратором Глущенко А.О., філії КП « Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області 14.04.2017 року було внесено відомості до Реєстру (номер рішення 34803338).

Згідно висновку щодо технічного стану нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 10.04.2017 року, виготовленого ПП «ДІЖЕН», під час технічної інвентаризації від 10.04.2017 року було виявлено, що павільйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 » являє собою нежитлову будівлю, а також що загальна площа зменшена на 4,9 кв.м., що відбулось за рахунок робіт, які згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету з будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 року№127, не є самочинним. Загальна площа об`єкта нерухомості становить 31,1 кв.м.

10.04.2017 року, на замовлення ОСОБА_1 , ПП «ДІЖЕН» було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю загальною площею 31,1 кв.м по АДРЕСА_1 , зовнішні матеріали металевий каркас.

13.07.2018 року листом від 09.07.2018 року № 4731-02/132 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (орган, що здійснював державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до 01.01.2013 року), надало відомості про реєстрацію та перереєстрацію права власності на нежитлове майно за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 року.

З листа вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2008 року № 77 територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради продала колективній фірмі «ОКЕАН» нежитлові приміщення №501 за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з витребуваної Одеським апеляційним судом копії інвентаризаційної справи щодо нежитлового приміщення № 501, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 яке в цілому складається з нежилого приміщення 1 го поверху літ. «А», будівлі літ. «Б», загальною площею 942,8 кв.м. та нерухомого майна павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 36 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2008 року колективна фірма «ОКЕАН» продала ОСОБА_2 нежитлові приміщення №501 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 942, 8 кв.м.

В подальшому, рішенням господарського суду Одеської області від 05.11.2008 року було визнано за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення №501 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1027 кв.м., що складається з приміщення, позначеного літ «А»: 1-основне 173,5 кв.м., 2- підсобне 8,7 кв.м., 3- основне 15,2 кв.м., 4- основне63,4 кв.м., 5-основне 114,3 кв.м, 6-основне 77,7 кв.м., 7- підсобне 10,8 кв.м., 8-основне 114,3 кв.м., 9-основне 26,6 кв.м., 10- підсобне 0,5 кв.м., 11- підсобне 2,2 кв.м., 12- основне 10,5 кв.м., 13-основне 18,9 кв.м., 14-основне 133,8 кв.м., 15-основне 57,8 кв.м., 16- підсобне 2,0 кв.м., 17-основне 133,5 кв.м., 18- підсобне 2,2 кв.м., 19- підсобне 2,7 кв.м. (разом по літ «А» 968,6 кв.м), та будівлі, позначеній в технічній документації літ. «Б», що складається з приміщень: 1-основне 58,4 кв.м.

Таким чином, станом на сьогоднішній день власником нежитлового приміщення №501 за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , яка не оскаржує право власності ОСОБА_1 на спірне приміщення.

Крім того, колегія суддів враховує, що павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути визнаний самочинним будівництвом, оскільки він був збудований та введений в експлуатацію на підставі законів, діючих на той час.

За змістом ч.ч. 1, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК УРСР (діючого на час реконструкції павільйону), господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зноситься громадянином, який проводив самовільне будівництво, або за його рахунок.

Однак, як вже вказувалось вище, 20.07.1998 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю був складений Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, згідно якого павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв.м., готовий до введення в експлуатацію. При цьому комісією встановлено, що: павільйон побудований відповідно до дозволу на здійснення будівельно-монтажних робіт; оглядом об`єкту становлено, що будівельно-монтажні роботи виконано відповідно до дозволу на здійснення таких робіт; порушень вимог органів ДАБК, Державного санітарно-епідеміологічного, пожарного надзору та органів Держнадзорохоронпраці під час будівництва не встановлено. У наступному, 17.02.1999 року між ПП «Чайка» та ПП «Фобіус» було укладено Договір про безоплатну передачу прав на будову за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований та введений в експлуатацію відповідно до норм чинного на час його будівництва законодавства, а тому у розумінні положень ч. 3 ст. 105 ЦК УРСР та ст. 376 ЦК України, не може вважатися самочинно збудованим.

Доводи позивача Одеської міської ради про відсутність факту державної реєстрації прав на нерухоме майно, яка проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, оскільки на момент будівництва та введення в експлуатацію спірного павільйону законом державна реєстрація прав не передбачалась.

Крім того, реєстрація павільйону після прийняття його в експлуатацію мала бути проведена саме органами державної влади, а тому вина за нездійснення такими органами своїх повноважень не може бути покладена на ОСОБА_1 .

Відповідну позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у справі 912/2797/21 у постанові від 05.07.2023 року, у якій наголошено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З іншого боку, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення суду щодо визнання права особи на нерухоме майно, в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Щодо користування ОСОБА_1 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вказувалось вище, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2010 року у справі №2-4215/10, яке набрало законної сили, було визнано, що за договором Н/-1027 від 17.02.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна - павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 36 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ПП «Фобіус» та ОСОБА_1 , посвідчений Одеською універсальною товарною біржою «Центр», ОСОБА_1 був придбаний саме тимчасовий об`єкт торгівлі павільйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 36 кв.м. що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а не нерухоме майно, як вказано в договорі Н/-1027 від 17.02.2000 року, визнано договір купівлі-продажу №Н/-1027 від 17.02.2000 року - дійсним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У правовому висновку щодо виключної правової проблеми у постанові від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Із аналогічних підстав щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди виходить Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, звертаючи увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_7 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , то до останньої перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій він розташований, для забезпечення належного обслуговування та функціонування такого павільйону.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.

Щодо державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю площею 31,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, яка набрала чинності 01.01.2016 року (далі - Порядок).

Пунктом 6 Порядку встановлено, що Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком. (п. 40)

Приписами п. 40 Порядку передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Згідно ст. 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрації права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного у встановленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01.01.2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01.01.2013 року; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю площею 31,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 була проведена на підставі договору купівлі-продажу № Н/-1027 від 17.02.2000 року, який визнано дійсним судовим рішенням, висновку щодо технічного стану нерухомого майна від 10.04.2017 року та технічного паспорту від 10.04.2017 року.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 надано усі відповідні документи, передбачені для державної реєстрації права власності, а також враховуючи правомірне користування відповідачкою земельною ділянкою, на якій розташований павільйон, то колегія суддів доходить до висновку, що державним реєстратором Глущенко А.О. філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області 14.04.2017 року було прийнято обґрунтоване та законне рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлю павільйону, що відповідає вимогам Закону України «Про реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, доходить висновку про те, що Одеською міською радою не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим у позові належить відмовити за його необґрунтованістю.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився із нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч.1, п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 9459 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Юридичний департамент Одеської міської ради) про скасування запису про право власності, рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої ділянки - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе