Справа № 226/1277/23
Провадження №2/226/355/2023
РІШЕННЯ

іменем України

заочне

28.11.2023 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Мініної Д.В.,

учасників справи: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мирнограді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача

ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом і в обґрунтування вимог вказала, що 16.10.1999 вона уклала шлюб із ОСОБА_2 , який був розірваний 29.05.2007. У шлюбі нею придбано квартиру АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу посвідчений 25.09.2002 державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори, право власності зареєстроване БТІ м. Димитрова 09.06.2003. Квартира була придбана за 1590 грн, її ринкова вартість натепер становить 124700 грн. Кошти, за які вона придбала квартиру, не були спільними коштами подружжя, а належали їй особисто. До шлюбу з відповідачем з вересня 1992 по квітень 1995 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , від якого у неї ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Після розставання з ОСОБА_3 вони продовжували підтримувати приязні стосунки, у тому числі і під час шлюбу з відповідачем. З травня 1995 по серпень 2009 ОСОБА_3 постійно надавав їй матеріальну допомогу, і принаймні раз на місяць, а інколи і частіше, надсилав їй грошові кошти в сумі від 200 до 500 грн (еквівалент 100 доларам США). Ці кошти вона частково витрачала на особисті потреби, частково накопичувала на придбання житла. На момент придбання спірної квартири у 2002 нею була накопичена необхідна для придбання квартири сума. Спільні з відповідачем кошти на придбання квартири не витрачалися, тому ця квартира не є спільною власністю подружжя. Просила суд визнати право її особистої приватної власності на спірну квартиру.

ІІ. Заяви (клопотання) та позиції учасників справи

В судовому засіданні позивач пред`явлені вимоги підтримала, до викладеного у позовній заяві додала, що відповідач загалом не заперечує її права власності, однак вчиняти активні дії для цього не бажає. Наразі вона хотіла подарувати спірну квартиру спільному з відповідачем синові ОСОБА_5 , але нотаріус відмовив у посвідченні договору дарування без згоди відповідача. Відповідач залишив її у 2004 році і з того часу в квартирі не проживав. Під час їхнього шлюбу він не вкладався у покращення квартири, не ніс витрат на її утримання, взагалі ніяким чином не брав участі у будь-яких питаннях, пов`язаних з житлом. Наполягала на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, будучі повідомленим неодноразово у встановлений законом спосіб про час та місце розгляду справи. Відзиву на позов та будь-яких заяв і клопотань від нього не надходило.

Позивачем ОСОБА_1 заявлене суду клопотання про виклик і допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яке судом задоволене.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

07.08.2023 ухвалою судді позовна заява залишена без руху.

14.08.2023 позивачем усунуті недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі.

15.08.2023 ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у справі, призначене підготовче засідання на 14.09.2023, відповідачеві запропоновано подати відзив на позовну заяву. Право надати відзив відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 14.09.2023 підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті на 02.10.2023.

Розгляд справи відкладався через неявку відповідача.

В судовому засіданні 28.11.2023 у зв`язку із повторною неявкою відповідача, що повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання ним відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Місце проживання позивача ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6). Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.7).

Сторони перебували в шлюбі між собою з 16.10.1999 по 29.05.2007, до укладення шлюбу позивач йменувалася прізвищем « ОСОБА_8 », після змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.8-9).

06.06.2008 позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.12).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 25.09.2002 державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори Довгалем С.В., ОСОБА_12 придбала у ОСОБА_13 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 1590 грн (а.с.13). Право власності позивача на квартиру в частці 1/1 зареєстроване КП БТІ м. Димитрова 09.06.2002 (а.с.14).

Станом на 30.05.2023 вартість спірної квартири становить 124700 грн (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 народила сина ОСОБА_4 , батьком якого є ОСОБА_3 (а.с.18,19).

Згідно з заявою ОСОБА_3 , яка посвідчена нотаріально, наданою суду позивачем, останній підтверджує, що в період з 01.05.1995 по 01.09.2009 він сплачував ОСОБА_1 гроші в сумі 100 доларів США щомісячно в якості аліментів на утримання їхнього спільного сина ОСОБА_4 (а.с.45).

З показань свідка ОСОБА_6 судом встановлене, що з позивачем свідок перебуває у дружніх близьких відносинах з дитинства та добре обізнана про її життя. Коли ОСОБА_1 у 2002 році придбала квартиру в м-ні Світлому, її чоловік відповідач у справі ОСОБА_2 не забезпечував родину. Позивачеві протягом тривалого часу матеріально допомагав батько її старшого сина ОСОБА_15 , надсилав постійно гроші у валюті, і саме за ці гроші вона й купила квартиру. Відповідач ніяким чином не брав участі ні в придбанні, ні в утриманні цієї квартири.

Аналогічні показання надала суду і свідок ОСОБА_7

V. Оцінка суду

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини, які виниклі у цій справі, регулюються Сімейним кодексом України (далі СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в ст.57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст.70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За положеннями п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №522/19610/15-ц (провадження №61-35779ск18).

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, та з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-801цс16. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1ст.57 СК України).

Судом встановлено, що спірна квартира набута позивачем у період шлюбу, проте за її власний кошт, що не спростовано відповідачем. Спірна квартира була придбана за рахунок коштів, набутих позивачем з грошей, сплачуваних в якості аліментів ОСОБА_3 , що підтверджене допитаними судом свідками та заявою ОСОБА_3 , посвідченою нотаріально.

Тобто, джерелом набуття спірної квартири були виключно кошти, які отримувалися позивачем в якості аліментів від ОСОБА_3 . Будь-яких коштів на придбання зазначеної квартири ОСОБА_2 не вносив, іншої участі в придбанні квартири не брав.

З огляду на встановлені факти та досліджені докази суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81,258,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , як таку, що набута під час шлюбу з ОСОБА_2 за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про його перегляд відповідачем та подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 01.12.2023.

Суддя: В.С. Салькова