Справа № 755/5875/23
"05" грудня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Булгакової Є.І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, -
04.05.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, у якому просить визначити наступний порядок участі батька у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі періодичних (без присутності матері дитини) побачень на території України за місцем фактичного проживання/перебування позивача на наступних умовах: з 01 по 15 число включно кожного 1-го місяця року (січень); з 01 по 15 число включно кожного 4-го місяця року (квітень); з 01 по 30 число включно кожного 7-го місяця року (липень) та з 01-го по 15 число включно кожного 10-го місяця року (жовтень), при цьому супроводження дитини на час вказаних побачень з Іспанії чи будь-якої іншої країни до України для передання батьку дитини, здійснює особисто відповідачка чи уповноважена нею особа і за її рахунок, а зворотне супроводження з України до Іспанії чи будь-якої іншої країни здійснюється особисто відповідачкою чи уповноваженою нею особою за рахунок позивача.
Ухвалою суду від 11.05.2023 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 20.06.2023 року витребувано від органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору.
Ухвалою суду від 05.09.2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Відповідачка неодноразово викликались до суду, однак в судове засідання жодного разу не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судовому засіданні позивач зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника.
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що він намагається спілкуватись, турбуватись, займатись навчанням з дитиною, опікуватись її побутом, утримує дитину сплачуючи аліменти. Разом з цим, дітей на території України немає, вони проживають разом з матір`ю в м. Барселона, Іспанія. При цьому, відповідачка навіть не намагається вирішити питання очного спілкування батька з молодшим сином, ситуацію що склалась вирішувати не хоче, на теперішній час відповідачка розпродає все своє майно в Україні і не збирається повертатись на Батьківщину. На питання суду щодо старшого сина з приводу спілкування із ним, позивач зазначив, що старший син дорослий підліток і призивного віку, тож його повернення в Україну недоцільне. Батьку вистачає спілкування зі старшим сином способами телекомунікації. Позивач вказує, що надав всі докази необхідні для задоволення позову, молодшого сина він не бачив вже 20 місяців і невідомо скільки буде тривати війна. Сам позивач не може виїхати за кордон до сина, оскільки підпадає під мобілізацію, але має бажання бачити сина хоча б 1 раз на квартал. Позивач помічає, що у сина вже згасає інтерес до батька. На питання суду позивач повідомив, що після закінчення строку домовленості перебування сина за кордоном, він звертався до Міністерства юстиції України, але там йому відповіли, що Іспанія не розглядає такі запити від України на період воєнного стану. Також на питання суду позивач повідомив, що не звертався до національних судів чи судів країни перебування дитини щодо повернення дитини згідно Міжнародної конвенції про викрадення дітей. Загалом позивач не заперечує проти проживання дитини в Іспанії, але бажає особисто з ним бачитись, до прикладу це можна роботи на Закарпатті.
Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року у справі №755/18540/20 шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 9-10).

Судовим наказом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.02.2023 року у справі №641/767/23 з позивача стягнуті аліменти на утримання двох його неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходу (заробітку) (а.с. 17-18).

До позовної заяви позивачем долучено банківські квитанції про сплату аліментів за березень та квітень 2023 року у загальній сумі 5666,00 грн. (а.с. 23-24).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви позивача від 16.05.2022 року, позивач надав згоду на тимчасовий виїзд за межі України його неповнолітніх дітей на період з 16.05.2022 року по 15.09.2022 року (а.с. 25).

Згідно довідки ДНЗ №62 «Зернятко» №11 від 08.07.2023 року, довідка видана ОСОБА_1 , син якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виховувався в закладі дошкільної освіти №62 «Зернятко» з 01.09.2019 року по 31.08.2022 року. Батько дитини приводив та забирав хлопчика з ЗДО, приймав активну участь в заходах які проводилися в закладі освіти. Приділяв увагу ОСОБА_3 , щодо навчання та виховання (а.с. 68).

В матеріалах справи наявна характеристика надана позивачу ОСОБА_8 21.07.2023 року згідно якої, ОСОБА_8 знайомий з позивачем біля 3-х років. Проживає за тією ж адресою, що і позивач (у сусідньому парадному на 2-му поверсі) та є його сусідом по будинку. Вікна квартири ОСОБА_8 мають вихід на внутрішній двір будинку та дитячий майданчик. До початку війни ОСОБА_8 постійно бачив як позивач відводив та забирав свого сина ОСОБА_3 з дитячого садочка, проводив з ним час, грав з ОСОБА_3 на дитячому майданчику, каталися на санчатах зимою та на самокаті у теплу пору року, бачив разом їх з сином як вони ходили за покупками, на прогулянки до паркової зони та озера, що поблизу їх будинку. За власними спостереженнями ОСОБА_8 , позивач приділяв багато часу дитині та повноцінно виконував батьківські обов`язки. Після початку війни та виїзду ОСОБА_3 за межі України і по теперішній час практично кожного разу коли ОСОБА_8 зустрічає позивача, він на власні очі бачить як позивач намагається якомога більше спілкуватися з дитиною засобами телефонного зв`язку, та чує як дитина відповідає взаємністю, має постійне бажання до спілкування і тягнення до батька. ОСОБА_8 однозначно може охарактеризувати позивача як порядку людину, люблячого батька, що з душею ставиться до власної дитини, приділяє багато часу її вихованню, піклується про здоров`я та психічний стан дитини (а.с. 69).

За змістом Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні дитини №103/5455/41/3 від 27.07.2023 року (протокол засідання Комісії від 25.07.2023 №11): «На час розгляду зазначеного питання Комісією встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в лютому 2021 року. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу за домовленістю між батьками, діти проживали з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та періодично з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час між батьками дитини існує спір щодо визначення годин спілкування батька з малолітнім сином ОСОБА_3 , 2015 року народження. Мати дітей, ОСОБА_2 , з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дитини, її життя та здоров`я, виїхала за кордон у травні 2022 року до Іспанії. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини в Україну, під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю» (а.с. 64-65).

Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша-третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції).

Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, що стосуються дітей, і вимагає активних дій із захисту їхніх прав та сприяння їх зростанню та благополуччю, а також заходів з підтримки та надання допомоги батькам й іншим особам, які несуть щоденну відповідальність у питаннях реалізації прав дітей.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених вище норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, і вирішуючи питання про участь батька у вихованні дитини суд має керуватись принципом забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У цій справі суд встановив, що після розірвання шлюбу між сторонами не було спору щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, але після виїзду відповідачки із молодшим сином сторін за межі України, позивач вважає порушеними свої права й права дитини на спілкування та виховання і бажає очних зустрічей із сином на території України.

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось позивачем, відповідачка виїхала до Іспанії зі спільним молодшим сином сторін після введення в Україні воєнного стану з метою збереження життя та здоров`я дитини.

У даній ситуації, суд, виходячи із принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини, дійшов висновку, що на теперішній час у ситуації військового стану на всій території України, наявності щоденних ракетних обстрілів, перебування дитини в Україні не буде відповідати її найважливішим інтересам, адже найціннішим є збереження життя та здоров`я маленької людини.

В будь-якій точці України на теперішній час не можливо абсолютно повністю убезпечити дитину від військових дій та їх наслідків, адже ворог здійснює обстріли всієї території нашої держави, спрямовує свою зброю проти цивільних об`єктів, у тому числі садочків, шкіл, торгово-розважальних центрів, в результаті чого гинуть та отримують поранення люди, у тому числі діти. Неможливо передбачити коли та в який регіон рф в черговий раз спрямує свої ракети.

Суд зазначає, що безумовно батько має право на зустрічі зі своїм сином і так само й дитина має відповідне право, а реалізація цих взаємних прав у благополучній ситуації відповідає інтересам батька та сина.

Однак, в даному випадку найважливіші інтереси дитини полягають перш за все у її перебуванні в безпечних умовах, яких на теперішній час Україна не може забезпечити та гарантувати, у зв`язку зі збройною агресією рф.

Право на життя та здоров`я є найвищою цінністю згідно положень Конституції України, а збереження життя та здоров`я дитини є найважливішим принципом дій як державних органів (суду), так і самих батьків.

На переконання суду, суд не має права піддавати реальній небезпеці життя та здоров`я дитини, аби забезпечити інші інтереси батька й сина щодо їх очних зустрічей на території України. Збереження життя та здоров`я дитини безумовно переважає над правами батька й сина мати очні побачення в Україні.

Поряд із цим, суд вважає, що з метою забезпечення права батька й сина на особисте та систематичне спілкування в період воєнного стану і перебування дитини у зв`язку із цим за кордоном, слід встановити спосіб участі батька у вихованні дитини в формі їх щоденного спілкування будь-якими засобами телекомунікації протягом не менше 30 хв.

Ураховуючи малолітній вік дитини та наявність у неї власного графіку життя, організацію спілкування батька з сином слід покласти на відповідачку, із якою проживає дитина.

На період воєнного стану таке щоденне спілкування забезпечить підтримання зв`язків між батьком та сином, надасть батьку можливість пояснювати сину об`єктивні причини їх розлуки, пояснювати причини неможливості батька виїхати до місця проживання дитини аби дитина не мала почуття покинутого сина. У віці майже 8 років дитина зазвичай здатна сприймати та аналізувати інформацію, їй слід казати правду, аби дитина не видумувала власні причини відсутності батька не маючи правдивих даних.

Разом з цим, суд зазначає, що позивач не позбавлений у майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини, при зникненні обставин, які стали підставою для часткового задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 7, 18, 19, 141, 142, 150, 153, 157, 158, 159 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини - задовольнити частково.

Визначити спосіб участі батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вихованні його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в формі спілкування батька з малолітнім сином шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку організовувати у період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей період за кордоном, спілкування дитини з батьком будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 30 хвилин, з урахуванням графіку дитини.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 15.12.2023 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, ).

Суддя -