Провадження № 2/522/1955/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Прусс О.М.,

розглянувши увідкритому судовому засіданні в залі суду вмісті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за нотаріально посвідченим договором позики від 26 грудня 2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв.м та складається із двох житлових кімнат житловою площею 22,1 кв.м, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 як позикодавець, передала позичальнику ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 257 070,00 грн, що еквівалентно 33 000,00 доларів США, а позичальник в свою чергу зобов?язалася повернути запозичені кошти до 26 квітня 2009 року, та у разі прострочення виконання зобов?язання, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення.

Того ж дня, 26 грудня 2008 року, в забезпечення виконання зобов язання за договором позики укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як співвласники та іпотекодавці, передали в іпотеку іпотекодержателю - ОСОБА_1 належну їм житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв. м та складається із двох житлових кімнат житловою площею 22,1 кв. м Предмет іпотеки належав іпотекодавцям у рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 06 серпня 2007 року згідно з розпорядженням від 06 серпня 2007 року N? 204525, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за N? 8-20971, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 жовтня 2007 року.

Позичальник ОСОБА_2 позику ОСОБА_1 не повернула.

01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О. В. здійснено виконавчий напис N?4166 про звернення стягнення на заставне спірне нерухоме майно в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 .

У рамках примусового виконання виконавчого напису № 4166 Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Головного управління юстицї Одеської області квартира, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , двічі не була продана на прилюдних торгах у зв?язку з відсутністю купівельного попиту та 15 листопада 2012 року, нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В. на ім?я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16 жовтня 2012 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 26 грудня 2008 року; договору іпотеки від 26 грудня 2008 року; про визнання виконавчого напису N? 4166 таким, що не підлягає виконанню; про скасування свідоцтва від 15 листопада 2012 року про право власності на квартиру відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року ухвалено нове рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частко, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2014 року в частині відмови у позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасовано. Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій частині задоволено та визнано виконавчий напис N? 4166, вчинений 01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О. В., про звернення стягнення на заставлене нерухоме майно належне ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме на житлову квартиру по АДРЕСА_1 , таким, що не підлягає виконанню. У решті рішення суду залишено без змін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано недійсним постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16 листопада 2011 року про відкриття виконавчого провадження. Визнано недійсним постанову, акт про передачу майна стягувачу, затвердженого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05 жовтня 2011 року. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 від 15листопада 2012 року, яке видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. на ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Приморського районного суду м Одеси від 09 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2019 р. касаційну скаргу залишено без задоволення.

Позичальник ОСОБА_2 , позику ОСОБА_1 досі не повернула, а тому на підставі ст.33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вважає, що його права грубо порушені та повинні бути відновлені.

Ухвалою суду від 09.07.2021 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.08.2021 року.

Ухвалою від 13 липня 2021 року відмовлено у задоволені заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову.

16.08.2021 року у судове засідання з`явилася представник позивача, у зв`язку із неявкою відповідачів підготовче судове засідання відкладено на 22.09.2021 рік

22.09.2021 року у судове засідання з`явився представник позивача, відповідачі не повідомлені, підготовче судове засідання відкладено на 25.10.2021 рік.

25.10.2021 року у судове засідання з`явився представник позивача, підготовче судове засідання відкладено на 24.11.2021 рік

24.11.2021 року у судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача ОСОБА_2 , за клопотанням якої у справі оголошено перерву до 10.12.2021 рік.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.11.2021 року скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

10.12.2021 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що докази надані позивачем до позову є неналежними та недопустимими; враховуючи, що сторони договору іпотеки передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, є неналежним способом захисту та вважає позов поданим з пропуском строків позовної давності, тому просив відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності.

У судовому засіданні 10.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 03.02.2022 рік

29.12.2021 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначила, що відповідач посилається на неіснуючі підстави та нормами ЦПК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору не передбачено та вважає, що строк позовної давності був перерваний зверненнями до нотаріуса та до судів.

03.02.2022 року сторони у судове засідання не з`явилися, від представників позивача та відповідача надійшли клопотання про відкладення, розгляд справи відкладено на 23.02.2022 року.

23.02.2023 року у судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 22.03.2022 року.

22.03.2022 року у зв`язку із знаходженням судді у відпусці, розгляд справи відкладено на 26.04.2022 року.

26.04.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 23.05.2022 року.

23.05.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 06.07.2022 року.

06.07.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 10.08.2022 року.

10.08.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 26.09.2022 року.

26.09.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 02.11.2022 року.

02.11.2022 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 05.12.2022 року.

02.11.2022 року у зв`язку із знаходженням представника позивача на лікарняному розгляд справи відкладено на 23.01.2023 року

17.02.2023 року від представника відповідачки надійшли додаткові пояснення, у яких посилається на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

23.01.2023 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 27.02.2023 року.

27.02.2023 року у судове засідання з`явилася представник позивача інші учасники справи не з`явився, повідомлення про належне сповіщення відсутне, розгляд справи відкладено на 05.04.2023 року.

05.04.2023 року за клопотанням представника позивача про усунення недоліків в уточненій позовній заяві, розгляд справи відкладено на 08.06.2023 року.

06.06.2023 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява з виправленими технічними помилками у позові.

08.06.2023 року у судове засідання не з`явилася учасники процесу, розгляд справи відкладено на 26.07.2023 року.

14.07.2023 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника.

У зв`язку зі знаходженням судді у відпустці, розгляд справи перенесено на 03.10.2023 року.

03.10.2023 року у зв`язку із знаходженням представника відповідача на лікарняному розгляд справи відкладено на 30.11.2023 року.

У судове засідання 30.11.2023 року представник позивача надав клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі, сповіщені про судове засідання належним чином у судове засідання не з`явилися, від представника відповідачки надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із форс-мажорними обставинами, докази на підтвердження цих обставин не надано.

За змістом позиції ВС , сформованої у справі від 1.10.2020 р. № 361/8331/18, 29.04.2020 р. у справі № 348/1116/16-ц, якщо представника сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання , а суд вважає , що наявних у справі матеріалах справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може не відкладаючи розгляду справи вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом суду , основою умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи те , що матеріали справи достатньо доказів для вирішення справи по суті, суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідачів за наявними матеріалами справи.

Суд, враховуючи довгий час знаходження справи на розгляді та надання сторонами усіх доказів по справі, розглянув справу за відсутністю сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 як позикодавець, передала позичальнику ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 257 070,00 грн, що еквівалентно 33 000,00 доларів США, а позичальник в свою чергу зобов?язалася повернути запозичені кошти до 26 квітня 2009 року, та у разі прострочення виконання зобов?язання, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення.

Того ж дня, 26 грудня 2008 року, в забезпечення виконання зобов язання за договором позики укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як співвласники та іпотекодавці, передали в іпотеку іпотекодержателю - ОСОБА_1 належну їм житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв. м та складається із двох житлових кімнат житловою площею 22,1 кв. м Предмет іпотеки належав іпотекодавцям у рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 06 серпня 2007 року згідно з розпорядженням від 06 серпня 2007 року N? 204525, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за N? 8-20971, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 жовтня 2007 року.

Позичальник ОСОБА_2 позику ОСОБА_1 не повернула.

01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О. В. здійснено виконавчий напис N?4166 про звернення стягнення на заставне спірне нерухоме майно в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 .

У рамках примусового виконання виконавчого напису № 4166 Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Головного управління юстицї Одеської області квартира, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , двічі не була продана на прилюдних торгах у зв?язку з відсутністю купивельного попиту та 15 листопада 2012 року, нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В. на ім?я ОСОБА_1 видане свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16 жовтня 2012 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 26 грудня 2008 року; договору іпотеки від 26 грудня 2008 року; про визнання виконавчого напису N? 4166 таким, що не підлягає виконанню; про скасування свідоцтва від 15 листопада 2012 року про право власності на квартиру відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року ухвалено нове рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частко, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2014 року в частині відмови у позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасовано. Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій частині задоволено та визнано виконавчий напис N? 4166, вчинений 01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О. В., про звернення стягнення на заставлене нерухоме майно належне ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме на житлову квартиру по АДРЕСА_1 , таким, що не підлягає виконанню. У решті рішення суду залишено без змін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано недійсним постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16 листопада 2011 року про відкриття виконавчого провадження. Визнано недійсним постанову, акт про передачу майна стягувачу, затвердженого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05 жовтня 2011 року. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 від 15листопада 2012 року, яке видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. на ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Приморського районного суду м Одеси від 09 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2019 р. касаційну скаргу залишено без задоволення.

На час звернення до суду із цим позовом зобов`язання за договором позики не виконано.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частина перша та друга статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно пункту 6.2, 6.3 договору від 26.12.2008 року у випадку часткового виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання іпотека зберігається в первинному обсязі. За взаємною згодою Сторін звернення стягнення і реалізація Предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, або в примусовому порядку. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Примусове стягнення і реалізація Предмету іпотеки відбувається шляхом отримання Іпотекодержателем виконавчого напису нотаріуса, або іншим передбаченим законом шляхом, за вибором Іпотекодержателя.

Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 26.12.2008 року Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики до 26.04.2009 року.

01 листопада 2011 року позикодавець звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенку О. В. про здійснення виконавчого напису за договором іпотеки від 26 грудня 2008 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Велика палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Строк виконання зобов`язання за договором позики настав 26.04.2009 року, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенку О. В. із заявою про здійснення виконавчого напису за договором іпотеки 01.11.2011 року.

Звернення позивача до нотаріуса та існування судових справ не є підставою переривання строку позовної давності.

До такого висновку прийшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у Постанові від 13.03.2023 року по справі № 554/9126/20, якою відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61?39634св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц (провадження № 61?17556св18), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі № 128/2176/18 (провадження № 61?11504св19), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 759/17465/18 (провадження № 61?12201св20), Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 727/7578/16-ц (провадження № 61?3583св21), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі № 759/17465/18 (провадження № 61?18810св21) про те, що до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право позивача щодо задоволення своїх майнових вимог не порушено, а захищено чинним виконавчим написом нотаріуса. Перебіг позовної давності починається від дня, коли повернуто виконавчий напис нотаріуса (виконавчий документ) або визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16?ц).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що:

«вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вбачається, що з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася тільки 22.06.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач, у зв`язку з чим у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки належить позивачу відмовити у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за правилами ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 252-255, 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 13, 18, 19, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 УПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Суддя Свячена Ю.Б.