КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/2035/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тараненка Яросалава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 16 травня 2023 року у складі судді Батовріної І.Г.,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Страмко Ірина Михайлівна, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою в якій просив скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стамко І.М. від 08.02.2023 ВП №51541034 про накладення штрафу.

Скарга обґрунтована тим, з ОСОБА_1 рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24.12.20215 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі 3000 грн, починаючи з 25.09.2015 і до повноліття дитини.

Скаржник в період з липня 2016 по лютий 2023 року допустив заборгованість зі сплати аліментів. Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби від 08.02.2023 на боржника у відповідності до ст. ст. 63,75 Закону України "Про виконавче провадження" накладено штраф у розмірі 118 348 грн 95 коп., а саме 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла станом на 01.02.2023.

Вказано, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з 2016 року, а відповідальність за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" введена лише з 28.08.2018, заявник не міг передбачити настання відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю сплати аліментів.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 16 травня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Тараненко Я.Ю. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заборгованість позивача, щодо сплати аліментів утворилась з липня 2016 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, позивач не міг передбачити настання відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю сплати аліментів.

Зазначає, що притягнення ОСОБА_1 до відповідальності є неправомірним, оскільки він не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Вказує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу № 420/5465/18 та встановив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому провадженні штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин.

Крім того, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, скаржник щомісячно починаючи з січня 2016 року по лютий 2023 року сплачував по можливості аліменти, хоча не в повній сумі та не кожен місяць, виключно через складне матеріальне становище. На час винесення спірної постанови ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів і цей факт він не заперечує.

Згідно наданої державним виконавцем довідки-розрахунку заборгованості аліментів від 03 березня 2023 року ОСОБА_1 станом на 01 березня 2023 року сплачено аліментів на загальну суму 62 450 грн. В період з 15 березня 2023 року по 27 березня 2023 року скаржник сплатив на рахунок стягувача в рахунок погашення заборгованості по аліментах ще близько 130 000 грн. На даний час борг зі сплати аліментів погашений повністю.

Скаржник та представник Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в судове засідання не з`явилися, від останнього надійшов лист в якому він просив про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Стрикаля О.В., які просили про задоволення апеляційної скарги, адвоката Кломійця С.В. в інтересах ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення районного суду відповідає вказаним вимогам.

Зі справи убачається, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24.12.20215 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн, починаючи з 25.09.2015 і до повноліття дитини.

24.12.2015 видано виконавчий лист № 376/2035/15 на виконання вищевказаного рішення суду.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Страмко І.М. боржник в період з липня 2016 року по 01 лютого 2023 року допустив заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 роки. Заборгованість складає 236 697 грн 90 коп.(а.с. 14-15).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Страмко І.М. від 08.02.2023 на боржника ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 118 343 грн 95 коп. тобто, у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 12-13).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції керувався ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду відповідає.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

За приписами частин другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким доповнено статтю 71 Закону № 1404-VIII "Про виконавче провадження" частиною чотирнадцятою такого змісту:

"За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому, постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Також Законом № 2475-VIII частину четверту статті 11 Закону № 1404-VIII викладено в такій редакції: "Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 14 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання".

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Щодо застосування нових законів до триваючих правовідносин, то у Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р (I)/2019 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акта в часі).

Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).

Згідно з оскаржуваною постановою про накладення штрафу від 08.02.2023, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів перевищувала суму відповідних платежів за три роки.

Отже, заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що зумовила застосування до скаржника штрафу, утворилася до набрання чинності частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII.

При цьому, положення абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки. Тобто зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що державним виконавцем правильно застосовано цю норму до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що продовжувалися на момент набрання ним чинності, безпосередньо застосувавши нормативний акт прямої дії у часі.

Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано подальше визначення розміру штрафу.

Подібна за своїм змістом правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21).

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що зміни в законодавстві, визначені у частині чотирнадцятій статті 71 Закону № 1404-VIII, можуть застосовуватись лише до випадків, які виникають після 28 серпня 2018 року є помилковими та такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Враховуючи встановлені обставини справи, надавши належну оцінку доводам скаржника, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови державного виконавця, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків місцевого суду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що постановлена у справі ухвала є законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, прийнявши до уваги, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для скасування судового рішення немає, а тому апеляційну скаргу адвоката Тараненка Я.Ю. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тараненка Ярослава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати кладення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: