Справа №333/4523/22
Провадження №2/333/615/23
16 травня 2023 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Косолап А.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з вересня 2018 року по січень 2020 року вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем. Сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , який проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач не цікавиться життям сина, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги.
Всі питання щодо виховання дитини вирішує позивач самостійно без участі та підтримки ОСОБА_3 .
Позивач не чинить ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак останній усвідомлено не приймає участі у вихованні дитини, що свідчить про його небажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно ОСОБА_4 .
Враховуючи, що відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не підтримує його морально та матеріально, позивач, посилаючись на норми чинного законодавства, просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільного сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дати звернення з позовом до суду.
Ухвалою суду від 06.10.2022 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у ньому, та просили суд його задовольнити. Додатково позивач пояснила, що в період з вересня 2018 року по січень 2020 року вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем та проживали за адресою: АДРЕСА_4 . З січня 2020 року шлюбні відносини з ОСОБА_3 припинені через зловживання останнім алкогольними напоями та наркотичними засобами. Спільна дитина ОСОБА_4 має затримку речового мовлення та гіперактивність. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 з дитиною бачився лише три рази на рік, а з 2021 року зовсім перестав приходити. Останній раз спілкувалась з ним 26.08.2022 року і він повідомив, що з новою дружиною знаходиться в м. Маріуполь та буде виїжджати до російської федерації. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , лише до 2020 року на день народження дарував подарунки. Позивач не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення останнім 6-річного віку. На теперішній час проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 з двома дітьми та новим чоловіком.
Відповідач ОСОБА_3 до зали судового засідання жодного разу не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації та фактичного проживання. Однак, на адресу суду повернулись конверти без вручення адресату.
На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Від представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування, надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій просила суд ухвалити рішення в інтересах неповнолітньої дитини.
Від представника Безлюдівської селищної ради, як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій просив суд ухвалити рішення в інтересах неповнолітньої дитини.
Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 зазначив, що є сином позивача. Також пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у цивільному шлюбі та є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 . Відповідач почав зловживати алкогольними напоями та наркотичними засобами, викрадав його речі. Коли ОСОБА_4 був рік, ОСОБА_3 покинув їх та поїхав до м. Харків. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, не цікавиться життям сина, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участі у його вихованні.
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стосовно заявлених вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд дійшов до такого.
Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч. 1). Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2). Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч. 3).
Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.06.2019 року серії НОМЕР_3 , актовий запис №188.
Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 04.10.2022 року №04-28/3-5479, №04-28/3-5480, неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_6 .
Фактичним місцем проживання позивача та неповнолітньої дитини ОСОБА_4 є АДРЕСА_5 , що підтверджується актом про проживання неповнолітньої дитини з матір`ю від 30.09.2022 року за підписом завідуючої гуртожитком.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктом 16 цієї ж постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , не цікавиться його життям, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, взагалі не спілкується протягом року з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини.
Факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 та дослідженими в судовому засідання такими письмовими доказами.
Так, відповідно до повідомленням директора санаторного ДНЗ (ясла-садок) №199 «Вогник» від 09.09.2022 року №22/4, дитину до дитячого садочку приводила та забирала мати - ОСОБА_1 . З мамою дитини педагоги дитячого садка взаємодіяли з питань догляду та виховання. Батьківські збори також відвідувала мати. Батько дитини, ОСОБА_3 , дошкільний навчальний заклад не відвідував впродовж всього періоду навчання дитини, питаннями виховання та освіти не цікавився.
Згідно з повідомленням з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6», на прийом в амбулаторію з дитиною завжди приходила мати - ОСОБА_1 , яка завжди належним чином виконує обов`язки щодо медичного обстеження дитини та профілактики захворювань. Батько на прийом до амбулаторії з дитиною ніколи не приходив та не цікавився станом здоров`я ОСОБА_4 .
Із змісту письмових пояснень представника Безлюдівської селищної ради, як органу опіки та піклування вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей Безлюдівської селищної ради було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_7 з метою обстеження умов проживання родини ОСОБА_3 . Під час перевірки двері ніхто не відчинив. В телефонній розмові власниця квартири ОСОБА_6 (мати відповідача) повідомила, що ОСОБА_3 близько трьох років за вищевказаною адресою не проживає та фактичне місце його знаходження не відоме.
При розгляді справи по суті судом прийнято до уваги, що відповідача ОСОБА_3 було оголошено у державний розшук та заведено ОРС «Розшук» №50892204, що підтверджується повідомленнями з ГУНП в Запорізькій області від 15.03.2023 року №831/4-7/03-2023, від 12.04.2023 року №1094/4-7/01-2023.
Відповідно до акту обстеження умов проживання за місце мешкання позивача за адресою: АДРЕСА_5 від 28.03.2023 року, кімнати мебльовані. Є місце для сну, відпочинку, шафи для зберігання речей, для приготування та вживання їжі, наявна необхідна побутова техніка, зокрема, холодильник, пральна машинка, телевізор, ноутбук, бойлер. В приміщенні придбано, сторонні запахи відсутні. Дитина має окреме місце для сну/відпочинку, чисту постіль, одяг та взуття за віком і сезоном, багато іграшок, придатну для споживання їжу, ліки, засоби гігієни. Матір`ю створено належні умови для проживання та виховання дитини. У ОСОБА_4 не сформовано поняття батька, оскільки останній не був присутній у житті дитини.
Судом враховано, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Крім того, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують факт будь-якого піклування ОСОБА_3 про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_4 , його підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, спілкування з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; сприяння засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; виявлення інтересу до його внутрішнього світу; створення умов для отримання ним освіти, що можна розцінювати як виховання дитини.
Статтею 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5) Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6).
Відповідно до висновку районної адміністрації ЗМР по Комунарському району від 24.04.2023 року №652/01-37/19.02 щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , рішенням комісії з питань захисту прав дитини, в інтересах малолітньої, на підставі ст..ст. 19, 150, 155, 164 СК України, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач жодного разу не з`явився, будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт виконання ним батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини, не надав, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо. У зв`язку з чим, позовні вимоги позивача про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом.
При розгляді позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд дійшов до такого.
Частиною 3 ст. 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
На підставі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-Х1І від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно з ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Встановлюючи розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком до 6 років з 1 січня 2023 року складає 2 272 гривень.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має нормальний стан здоров`я та є працездатною особою, доказів того, що його матеріальний стан не дозволяє виконати рішення суду, останнім надано не було.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов його життя, повного та всебічного розвитку, враховуючи матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 05.10.2022 року, оскільки, на підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір судом покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст. 130, 141, 223, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 05.10.2022 року.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному обов`язковому виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) в дохід держави 1 984 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.05.2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод