Провадження № 22-ц/4808/752/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є., секретаря Возняк В.Д.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ; позивачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене 20 квітня 2023 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 08 червня 2021 року вона надала відповідачу нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження належним їй автомобілем марки RENAULT MEGANE, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 26 червня 2021 року відповідач на підставі цієї довіреності продав вказаний автомобіль ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу №2644/2021/2652055. Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна транспортного засобу складає 165 000,00 грн. Проте, ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку щодо передачі позивачці грошових коштів, отриманих від продажу транспортного засобу, за відсутності в довіреності умов щодо можливості розпоряджатись ними.

За наведених обставин просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 165 000,00 грн та судовий збір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки RENAULT модель MEGANE, випуску 2009 року, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , тип легковий загальний універсал В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір бежевий, у розмірі 82 500, 00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті вимог позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необгрунтовано вважав авто марки RENAULT MEGANE, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що ОСОБА_3 умисно звернулась у суд в порядку статей 1000 та 1006 ЦК України з метою безпідставного стягнення коштів.

Так, вони з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому 07.06.2019 шлюбі. З 01 квітня 2019 року відповідач зареєстрований як фізична-особа підприємець та здійснює підприємницьку діяльність у м. Любомль Волинської області, для чого йому був необхідний автомобіль. Через нестабільний дохід банк не погодився оформити кредит на відповідача на покупку транспотрного засобу. Відповідно ОСОБА_3 оформила такий договір на себе, оскільки була офіційно працевлаштована у виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради.

У жовтні 2019 року остання отримала у АТ КБ «ПриватБанк» кредит на авто марки RENAULT MEGANE, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 6 700,00 доларів США, що в еквіваленті становило 166 000,00 грн. Проте, всі платежі сплачував саме апелянт і користувався автомобілем теж тільки він для ведення підприємницької діяльності, оскільки в його дружини не було достатнього доходу і вона не мала водійських прав. Зазначає, що його дохід за 2019-2021 роки в багато разів перевищував дохід позивачки.

Апелянт також підтвердив, що дійсно продав спірний автомобіль ОСОБА_4 , який є його двоюрідним братом, про що було відомо позивачці. Проте, покупець сплатив йому тільки 2 000,00 доларів США, а решту суми обіцяв оплатити у 2022 році, чого не зробив.

Відтак просив апеляційну скаргу задовольнити та стягнути з позивачки 12 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Правом на подання відзиву позивачка не скористалась.

В судовому засіданні апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів. Крім того, ОСОБА_1 стверджував, що на його думку, вимоги позивачки про стягнення коштів за продану автомашину є безпідставними, оскільки кредитну угоду виконував тільки він, сплачуючи внески з доходів від підприємницької діяльності.

Позивачка доводи апеляційної скарги заперечила, пославшись на законність та обгрунтованість судового рішення. Крім того, пояснила, що платежі за згаданим кредитним договором у погашення заборгованості здійснювала вона. Зазначила, що для цього їй довелось взяти кошти в борг у своєї матері.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль RENAULT MEGANE, випуску 2009 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі статтею 60 СК України вважається спільним сумісним майном подружжя.

Відтак, відповідач здійснив відчуження спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди позивачки, оскільки у судовому засіданні встановлено, що сторони на час продажу автомобіля припинили сімейні відносини. Оскільки на даний час автомобіль перебуває у власності іншої особи, суд вважав, що позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони з 07 червня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 грудня 2021 року (а.с. 41-42).

08 червня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Перець Н.В. посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 право розпоряджатись (продати, здати в оренду, укласти договір позички, обміняти) належним їй транспортним засобом марки RENAULT модель MEGANE, випуску 2009 року, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , тип легковий загальний універсал В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір бежевий (а.с. 2). Відповідно до змісту довіреності вказаний автомобіль зареєстрований за позивачкою 17 березня 2021 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

24 червня 2021 року ОСОБА_3 подала звернення до Івано-Франківського РУП ГУНП про те, що її чоловік ОСОБА_1 , який протягом місяця з нею не проживає, користується спірним транспортним засобом та відмовляється його повертати. В результаті перевірки складено довідку №6011 від 11 січня 2021 року про те, що в даному випадку відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення (а.с. 38)

Згідно договору купівлі-продажу 2644/2021/2652055 транспортного засобу від 26 червня 2021 року (надалі - Договір), ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_3 , продав ОСОБА_4 вищевказаний транспортний засіб (а.с. 3).

Згідно п. 2.1. Договору передача транспортного засобу продавцем та прийняття його здійснюється після повної оплати вартості автомобіля.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 165 000,00 грн.

Листом Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області № 31/9/2527 від 30.07.2021 року ОСОБА_3 повідомлено, що право власності на автомобіль RENAULT MEGANE, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , перереєстровано 26.06.2021 року по договору, укладеному в ТСЦ № 2644 ГСЦ МВС на нового власника ОСОБА_4 (а.с. 4).

30.06.2021 року, тобто після продажу згаданої автомашини, позивачка подала заяву приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Перець Н.В. про скасування довіреності, виданої на ОСОБА_1 (а.с. 39).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та обирає спосіб захисту порушеного права.

Звернувшись до суду з цим позовом до ОСОБА_1 , позивачка ставила питання про стягнення з нього збитків, завданих у зв`язку з відчуженням належного їй транспортного засобу за договором купівлі-продажу, укладеним від її імені відповідачем, який діяв на підставі довіреності та ОСОБА_4 , який набув це майно у власність.

Також у позовній заяві позивачка посилалась на положення статей 1000, 1006 ЦК України, зокрема на обов`язок повіреного негайно передати довірителю все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Заперечуючи проти вимог позову, ОСОБА_1 зазначив, що кошти з продажу автомобіля мали бути використані в інтересах сім`ї - на ремонт у квартирі. Кошти від продажу автомобіля ним в цей же день були повернуті позивачці. Разом з тим в його поясненнях він зазначав різні суми переданих коштів: 2000 доларів США та 165 000,00 грн. Проте, доказів, які б підтверджували факт передачі позивачці грошових коштів від продажу автомобіля не надав.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (стаття 1000 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1003, 1004 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Згідно зі статтею 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителю на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. Такі висновки зроблені у Постанові КЦС ВС від 26.04.2023 у справі № 206/3502/20.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Так, судом першої інстанції встановлено, що спірний автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та набув статусу спільного сумісного майна подружжя.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1, 3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно із частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, правильно встановив зміст правовідносин між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, здійснивши продаж автомобіля, який є спільним майном подружжя, та не передавши позивачці її частку з отриманих коштів, порушив її права.

При цьому судом враховано, що сторони на час вчинення угоди з відчуження спільного майна припинили сімейні відносини. Зазначене вони також підтвердили в судовому засіданні апеляційного суду.

Вирішуючи цей спір, суд врахував право особи обирати спосіб захисту своїх порушених прав та ухвалив судове рішення в межах заявлених позовних вимог, які зводяться до стягнення належних позивачці частини коштів за відчужений автомобіль, і саме такий спосіб захисту обрано у цій справі ОСОБА_3 .

Посилання апелянта на те, що автомобіль був придбаний з коштів, які він заробив, займаючись підприємницькою діяльністю, на підтвердження чого ним надано докази про ведення ним підпримниької діяльності, не підтверджують та не спростовують встановлених судом обставин.

Більше того, на вказані доводи ОСОБА_1 не посилався в обґрунтування своїх заперечень проти вимог позивачки у суді першої інстанції ні у відзиві на позовну заяву від 02 вересня 2021 року, ні у письмових поясненнях від 10 січня 2022 року. Натомість, останній зазначав, що кошти з продажу автомобіля ним повернуто позивачці.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до частин 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що саме сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, зокрема подання/неподання клопотань і доказів у строк, визначений процесуальним законодавством.

З урахуванням надання ОСОБА_1 в суді першої інстанції професійної правничої допомоги, про відшкодування витрат на яку ним заявлялись клопотання, відповідно до вимог статей 83 та 367 ЦПК України, в апеляційного суду немає підстав для прийняття доказів, які надані ним на стадії апеляційного провадження, чи витребування нових доказів, оскільки не представлено поважних причин неможливості їх подання суду з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

А тому долучені до апеляційної скарги нові докази не можуть враховуватися при апеляційному перегляді справи.

Відтак, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2023 року