ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 495/8458/18

провадження № 61-4955св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щовідповідно до договору про надання квартири від 20 жовтня 1994 року, укладеного між ПУ ЖКГ смт. Сергіївка та ОСОБА_1 , ПУ ЖКГ зобов`язалось надати квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського від 18 серпня 2004 року № 201 «Об оформлении права собственности на квартиру АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 оформлено право власності на вказану квартиру та доручено начальнику Білгород-Дністровського МБТІ зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Позивач вказував на те, що він з різних причин не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, а 07 лютого 2014 року надав довіреність ОСОБА_4 з метою здійснення державної реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_1 до ЦНАП Білгород-Дністровської міської ради.

ОСОБА_4 на підставі вказаної заяви звернулася до державного реєстратора з заявою про реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, однак у реєстрації права власності відмовлено, оскільки право власності на вказану квартиру вже зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року.

Як йому стало відомо, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року у справі № 495/1754/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та визнання права власності визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2015 року у справі № 495/1754/14-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 , про визнання договору дійсним та визнання права власності, залишено без розгляду.

Вказував на те, що відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не здійснювали жодні дії з її утримання та ніякого відношення до неї не мають.

Зазначав, що невідомі особи здійснили самоправно заміну вхідних дверей до спірної квартири. За даним фактом 15 березня 2014 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження за статтею 356 КК України. Заява про вчинення злочину була подана ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю з вчинення необхідних дій щодо оформлення правових документів на квартиру. При цьому за їх домовленістю ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі, за його згодою провела роботи з облаштування квартири.

Відповідач ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що існує спір щодо спірної квартири, використовуючи своє право власності відповідно до заочного рішення суду від 18 березня 2014 року у справі № 495/1754/14, яке в подальшому було переглянуто та скасовано, розпорядився спірною квартирою та відчужив її на користь ОСОБА_2 .

Зазначав, що неправомірними діями відповідачів порушено його право власності на спірну квартиру і його безпідставно позбавлено належного йому майна.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажувід 29 вересня 2014 року про відчуження квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року, ухваленим у складі судді Прийомової О. Ю., позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року про відчуження квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, де продавцем виступала особа, що набула у власність визначене нерухоме майно на підставі скасованого рішення суду, а отже не мала повноважень його відчужувати.

Щодо строку позовної давності, суд зазначив, що об`єктивна можливість знати про порушення своїх прав у позивача ОСОБА_1 дійсно виникла під час обставин неможливості оформлення державної реєстрації права власності на належну йому квартиру, однак підстави перешкод для державної реєстрації права власності за позивачем виявились під час намагання усунути такі перешкоди, в т.ч. шляхом подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на заочне рішення суду у справі № 495/1754/14 у 2015 році. У березні 2015 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі № 495/1754/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності, де предметом спору була саме спірна квартира, а 30 березня 2015 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Отже, ОСОБА_1 міг дізнатися про вирішення спору, що впливає на обсяг його прав та матеріальної зацікавленості та є причинно-наслідковим зв`язком його подальших дій звернення до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав шляхом визнання правочину недійсним у квітні 2015 році та 13 вересня 2018 року звернувся до суду з цим позовом.

При цьому, суд зазначив, що не вважає правомірним застосування до вказаних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки доводи відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту оформлення оскаржуваного правочину купівлі-продажу між ним та ОСОБА_3 є помилковими, адже вирішення предмета спору щодо наявності у останнього права власності перебуває у безпосередньому взаємозв`язку з підставою подання відповідного позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 березня 2023 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак не звернув уваги на те, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд виходив із того, що позивачу було відомо про порушення його права користування належним йому майном ще в 2014 році, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 13 вересня 2018 року, тобто пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилково висновку про те, що він пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про наявність оспорюваного договору він дізнався у 2016 році, що підтверджується рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 20 квітня 2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 серпня 2016 року.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 914/197/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому посилалась на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі продажу спірної квартири, який укладений між відповідачами.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 квітня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Яремку В. В., судді, які входять до складу колегії: Олійник А. С., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у зв`язку із відставкою судді Яремка В. В., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2023 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 жовтня 1994 року між начальником ПУ ЖКГ смт. Сергіївка та ОСОБА_1 укладений договір, предметом якого було надання ПУ ЖКГ квартири АДРЕСА_2 , згідно черговості, для подальшого закінчення будівництва за рахунок власних коштів - ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Сергіївської селищної ради від 18 серпня 2004 року № 201 «Об оформлении права собственности на квартиру АДРЕСА_1 » вирішено оформити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 з видачею свідоцтва про право власності. Доручено начальнику МБТІ ОСОБА_7 зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1

27 лютого 2014 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_4 з наданням вказаним особам права представляти його інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в органах державної виконавчої влади та органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед фізичними особами-підприємцями, тощо з питань, зокрема, державної реєстрації права власності на належну ОСОБА_1 квартиру за АДРЕСА_1 .

31 березня 2014 року ОСОБА_1 виготовив технічний паспорт на вказану квартиру.

Під час здійснення дій ОСОБА_4 за довіреністю від 27 лютого 2014 року щодо реєстрації права власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , виявилось, що право власності на квартиру зареєстроване за іншою особою, а саме за ОСОБА_2 , що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 65960011 від 16 серпня 2016 року.

ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У пункті 2 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року у справі № 495/1754/14-ц.

Судами також встановлено, що у березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та визнання права власності, а саме просив суд: визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , виконаним та дійсним; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,7 кв. м, житловою 37,1 кв. м.

Заочним рішення суду Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року у справі № 495/1754/14-ц позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , виконаним та дійсним.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,7 кв. м, житловою 37,1 кв. м.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 14 грудня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали між собою договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору про передачу в приватну власність від 20 жовтня 1994 року та Рішення Сергіївської селищної ради від 14 грудня 2007 року. Продавець ОСОБА_6 діє як представник власника квартири за довіреністю, з правом продажу вказаного об`єкту нерухомості за ціну на свій власний розсуд. Нотаріально договір купівлі-продажу не укладався та угода ніде не реєструвалася.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 грудня 2014 рокуу справі № 495/1754/14-ц задоволено заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення від 18 березня 2014 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 березня 2014 року скасовано.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 березня 2015 року у справі № 495/1754/14-ц залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про визнання договору дійсним та визнання права власності, залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що його право власності порушене тим, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2014 року, у зв`язку з чим державний реєстратор відмовив у реєстрації за ним права власності на спірну квартиру, а тому просив визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У справі, яка переглядається, установлено, щоспірна квартира вибула із власності позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано.

Згідно з частиною першою статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі 1522/25684/12 та інших.

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), та багатьох інших.

Верховний Суд зазначає, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке відчужене ОСОБА_3 , в даному випадку був можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який укладений між відповідачами, не призведе до повернення у власність позивача спірного нерухомого майна, а отже, і до поновлення порушених прав, на що апеляційний суд уваги не звернув та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилився щодо мотивів відмови в задоволенні позову, постанова апеляційного суду підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює постанову суду апеляційної інстанції, але виключно у частині мотивів її прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 02 березня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 02 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець