Провадження № 22-ц/812/1427/23 Суддя першої інстанції Уманська О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2023 року м. Миколаїв Справа № 481/1292/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Уманської О.В., в залі судового засідання в м. Новий Буг, повний текст якого складено 20 листопада 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним додаткового договору до договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним додаткового договору до договору оренди землі.

Доводи позову обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 у порядку спадкування є власником земельної ділянки площею 2,3565 га, кадастровий номер :01:000:0049 та земельної ділянки площею 6,9404 га, кадастровий номер :01:000:0050, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих за адресою: Миколаївська область, Новобузький район, Новомиколаївська сільська рада. Право власності виникло на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року у справі № 481/263/15-ц та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року.

14 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,3 га, складовими частинами якої є вищезазначені земельні ділянки, який зареєстровано у районному відділі ДП «Миколаївська філія «Центр державного земельного кадастру» 14 грудня 2010 року за № 16.

Згідно умов зазначеного договору ОСОБА_3 зобов`язався передати земельну ділянку у користування ОСОБА_1 строком на 49 років, а ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати ОСОБА_3 орендну плату, щорічно, до 30 грудня, яка визначена у розмірі 3015.19 грн, що становить 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

На прохання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було здійснено виплату орендної плати наперед в сумі 50 000 грн. Дана обставина підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_3 27 жовтня 2010 року, та була встановлена рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2016 року у справі № 481/805/16-ц, що набрало законної сили 01 листопада 2016 року, сторонами якої були ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Крім цього, в даному судовому рішенні суд зробив висновок про те, що з моменту укладення договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року до 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 мав обов`язок сплатити орендну плату у сумі 25 278.56 грн, виходячи з наступного розрахунку: до 31 грудня 2010 року 3 015.19 грн, до 31 грудня 2011 року 3 015.19 грн, до 31 грудня 2012 року 3 015.19 грн, до 31 грудня 2013 року- 3 015.19 грн, до 31 грудня 2014 року 6 613.40 грн, до 31 грудня 2015 року 6 613.40 грн.

Під час розгляду Новобузьким районним судом Миколаївської області справи № 481/204/23, ОСОБА_2 було надано суду додатковий договір № 1 до договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року, згідно якого пункти 5 і 9 договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року викладено зі змінами, а саме: нормативну грошову оцінку земельної ділянки зазначено в розмірі 220 446.58 грн, а орендну плату 6 613.40 грн.

У судовому рішенні у цій справі зазначено, що факт отримання даного додаткового договору № 1 він в судовому засіданні не заперечував, також це підтверджується його листом до ОСОБА_2 від 04 травня 2017 року. Разом з тим, суду не надано доказів того, що цей лист був взагалі направлений ОСОБА_2 та яким чином отриманий нею. Тому суд, застосувавши частину 2 статті 642 Цивільного кодексу України, дійшов до висновку, що ним була прийнята пропозиція укласти додатковий договір № 1 до договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року, а тому ОСОБА_2 правомірно розрахувала на змінений розмір орендної плати.

Враховуючи, що він не надав суду доказів сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 2021 по 2022 року, суд ухвалив рішення, яким припинено дію договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року шляхом його дострокового розірвання у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати.

На думку позивача, додатковий договір № 1 до договору оренди від 14 жовтня 2010 року суперечить актам цивільного законодавства.

Пункт 5 додаткового договору № 1 викладено на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого 04 березня 2015 року за № 490.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, які є складовими частинами земельної ділянки площею 9,3 га, як окремих земельних ділянок, проведена не була. Підтвердженням цього є лист відділу № 1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 10 липня 2023 року № 1569/22-23, в якому зазначено про відсутність відповідної технічної документації з нормативної грошової оцінки даних земельних ділянок у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель, який є складовою частиною Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель.

Також підтвердженням цього є те, що технічну документацію ОСОБА_2 не надала суду під час розгляду справи № 481/204/23.

В такому випадку для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня 2015 року за основу необхідно було брати значення нормативної грошової оцінки 1 гектара ріллі по Миколаївській області, за станом на 01 липня 1995 року, яким згідно нормативної грошової оцінки ріллі та перелогів в Україні, оприлюдненої Держгеокадастром, є 3 130 грн, та кумулятивне значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 1996-2014 роки згідно показників коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, оприлюднених Держгеокадастром, яким є 3,997. За такого, значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 9,3 га, станом на 01 січня 2015 року становить 116 348 грн 67 коп.

Проте, у витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 04 березня 2015 року № 490 нормативна грошова оцінка зазначена як 220 446 грн 58 коп.

У відділі Держземагентства у Новобузькому районі, зазначаючи таке значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виходили із вартості 1 га та 3 377 грн 24 коп., завищеної на 247 грн 24 коп., окрім цього, поряд із коефіцієнтом 3,997, додатково був застосований коефіцієнт 1,756.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року № 1185 до вищевказаної Методики були внесені зміни, які набули чинності з 01 січня 2012 року, та відповідно до них для врахування змін у рентному доході, який створюється при виробництві зернових культур, до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 01 липня 1995 року застосовується коефіцієнт 1,756. Показники нормативної грошової оцінки гектара ріллі окремої земельної ділянки, проведеної станом на 01 липня 1995 року, застосовується із коефіцієнтом, що визначений абзацом 2 пунктом 5 цієї Методики.

В додатковому договорі № 1 зазначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка не була актуальною на момент його укладення, тобто наявна його невідповідність статті 289 Податкового кодексу України.

Оскільки іншої ніж у 1995 році нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 9,3 га, не проводилось, відповідна технічна документація, в тому числі така, яка б враховувала коефіцієнт 1,756 не складалась та не затверджувалась рішенням Новобузької районної ради, до проведення нової нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, відділ Держземагантства у Новобузькому районі міг повідомити лише про оцінку сільськогосподарських угідь станом на 01 липня 1955 року і не мав законних підстав для самостійного врахування коефіцієнту 1,756.

Тому нормативна грошова оцінка, зазначена у витягу, є незаконною, оскільки її визначення є наслідком протиправних дій відділу Держземагентства у Новобузькому районі безпідставних завищення вартості 1 га ріллі по Миколаївській області, станом на 01 липня 1995 року, та застосування коефіцієнту 1,756, які підлягають оскарженню в судовому порядку.

За такого, додатковий договір № 1 містить відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка суперечить Закону України «Про оцінку земель» та постанові Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої 05 липня 2023 року, стосовно земельних ділянок, кадастрові номери :01:000:0049, :01:000:0050, відсутні відомості про реєстрацію додаткового договору № 1 до договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року.

Отже додатковий договір № 1 не набрав чинності, він не відповідає статті 210 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, статті 2 Закону України «Про оренду землі», а також пункту 43 договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року

На момент вчинення додаткового договору № 1 не були додержані вимоги, встановлені частиною 1 статті 203 ЦК України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року, укладений між ним і ОСОБА_2 .

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2023 року закрито провадження у вищезазначеній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що з урахуванням норм законодавства та встановлених у справі обставин, визнати додатковий договір оренди землі недійсним неможливо, оскільки предмет спору відсутній. До того ж сам оскаржуваний додатковий договір був предметом розгляду і йому надавалась правова оцінка при розгляді справи № 481/204/23. Крім того, метою визнання додаткового договору недійсним є перегляд суми орендної плати в сторону зменшення, однак апеляційним судом було наголошено, що сам факт обізнаності ОСОБА_1 про збільшення вартості орендованої земельної ділянки був підставою для перерахунку розміру орендної плати, отже оскаржуваний додатковий договір, навіть при визнанні його недійсним, не вплинув би на розмір орендної плати. Вказані обставини дають підстави для закриття провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов до Новобузького районного суду Миколаївської області надійшов 12 липня 2023 року, провадження у справі було відкрите ухвалою від 18 липня 2023 року, цією ж ухвалою було призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, на 01 серпня 2023 року.

Але 01 серпня 2023 року суд першої інстанції не відкрив судове засідання, як і в подальшому 19 вересня 2023 року та 05 жовтня 2023 року, тобто тричі судові засідання судом призначалися, але не проводились. Поза судовим засіданням, секретар повідомляв скаржнику різні причини, чому не проводяться судові засідання. Таке не відповідає вимогам практично всіх положень параграфу 2 глави 6 розділу III ЦПК України.

Як виявилось в судовому засіданні 15 листопада 2023 року, суд і відповідач чекали результатів розгляду 16 жовтня 2023 року Миколаївським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 червня 2023 року у справі № 481/204/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення дії договору оренди землі, шляхом його дострокового розірвання. Про вказане повідомила головуючий суддя в судовому засіданні. Зрозуміло, що суд не керувався принципом верховенства права, як цього вимагає статті 10 ЦПК України, а іншим домовленостям з відповідачем.

Судом першої інстанції під час відкриття провадження у справі, ні в подальшому не було розглянуто клопотання про витребування доказів судом, додане до позовної заяви, що не узгоджується з положеннями статті 54 ЦПК України.

У частині 2 статті 255 ЦПК України зазначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Проте в оскаржуваній ухвалі відсутні будь-які відомості про розподіл судових витрат чи повернення судового збору.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Сторони в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. 14 грудня 2023 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку надіслала на адресу суду заяву з проханням слухати справу без її участі. 15 грудня 2023 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він перебуває на лікуванні в санаторії м. Хмільник Вінницької області. Між тим будь-яких доказів на підтвердження цих обставин позивач не надав.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та відкладення розгляду справи з огляду на те, що позивач був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, мав можливість підготуватись до судового розгляду, не надав будь-яких доказів на підтвердження неможливості забезпечити свою явку в судове засідання 19 грудня 2023 року.

При цьому суд враховує, що явка сторін не була визнана обов`язковою ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, а позивач мав можливість реалізувати своє право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Також суд приймає до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 006 у справі "Красношапка проти України").

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на зазначене, суд вирішив розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 01 листопада 2016 року, у справі № 481/805/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати було встановлено факт отримання ОСОБА_3 в рахунок сплати орендної плати грошової суми 50 000 грн відповідно до вказаного договору земельної ділянки. Вирішуючи спір суд виходив із розміру орендної плати встановленої договором оренди землі від 14 жовтня 2010 року в сумі 3015,19 грн та зробив висновок про те, що з моменту укладення договору оренди до 31 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_1 мав обов`язок виплатити ОСОБА_3 25 278,56 грн виходячи з наступного розрахунку: до 31 грудня 2010 року 3 015.19 грн; до 31 грудня 2011 року 3 015.19 грн; до 31 грудня 2012 року 3 015.19 грн; до 31 грудня 2013 року 3 015.19 грн; до 31 грудня 2014 року 6 613.4 грн; до 31 грудня 2015 року 6 613.4 грн.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 червня 2023 року припинено дію договору оренди землі шляхом його дострокового розірвання, земельної ділянки з кадастровими номерами: :01:000:0049, площею 2,3565 га, та :01:000:0050 площею 6,9404 га, загальною площею 9,3га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (на даний час Софіївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області) та належить ОСОБА_2 , б/н, укладений 14 жовтня 2010 року між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_1 , зареєстрованого у районному відділі ДП Миколаївська філія «Центр державного земельного кадастру», 14 грудня 2010 року за № 16.

Цими судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула право власності на земельну ділянку, з кадастровими номерами :01:000:0049, площею 2,3565 га та :01:000:0050, площею 6,9404 га, загальною площею 9,3 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (після зміни, на даний час Софійської сільської ради Баштанського району Миколаївської області).

14 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,3 га строком на 49 років. Договір було зареєстровано у районному відділі ДП Миколаївська філія «Центр державного земельного кадастру», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2010 року за № 16.

Згідно з розпискою від 27 жовтня 2010 року ОСОБА_3 наперед отримав орендну плату в сумі 50 000 грн.

26 квітня 2017 року ОСОБА_2 направила пропозицію ОСОБА_1 стосовно внесення змін до договору оренди землі від 14 жовтня 2017 року стосовно збільшення орендної плати у зв`язку зі зміною нормативно грошової оцінки орендованої земельної ділянки, яка відповідачем була відхилена.

ОСОБА_2 11 листопада 2022 року та 20 січня 2023 року направила ОСОБА_1 листи звернення, в яких зазначала, що за 2020 - 2022 роки їй безпідставно та систематично не сплачена орендна плата та просила розірвати укладений договір оренди, сплатити кошти в сумі 13 226 грн 80 коп. (по 6 613 грн 40 коп. за кожний рік). 09 лютого 2023 року відповідач відмовив позивачу у задоволенні цієї заяви.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 червня 2023 року у справі № 481/204/23 - без змін.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання

або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Звертаючись до суду із цим позовом у липні 2023 року, позивач ОСОБА_1 вважав, що додатковий договір № 1 датований 2017 роком до договору оренди землі від 14 жовтня 2010 року, наданий відповідачем ОСОБА_2 , є недійсним на підставі частини 1 статті 203 ЦК України. При цьому позивач зазначав, що в додатковій угоді невірно визначена грошова оцінка орендованої земельної ділянки.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що додатковий договір був уже предметом розгляду в іншій судовий справі і йому надавалась правова оцінка при розгляді справи № 481/204/23, а також метою звернення до суду з цим позовом є незгода позивача з розміром орендної плати. Суд першої інстанції вважав, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми (пункт 2 частини 1 статті 255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Таким чином, сам по собі факт надання правової оцінки додатковій угоді при дослідженні обставин щодо заборгованості по орендній платі до подачі позовної заяви ОСОБА_1 та ухвалення судового рішення про припинення договору оренди від 14 жовтня 2010 року не може свідчити про те, що між сторонами був відсутній спір щодо додаткової угоди до зазначеного договору оренди на час звернення позивача до суду із цим позовом, а також на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, а тому місцевий суд не мав визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відтак, у справі, яка переглядається, суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, не взявши до уваги, що на час відкриття провадження у справі і на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали спір щодо додаткової угоди до основного договору оренди землі не був предметом розгляду в інших справах і попередні судові рішення не встановлювали обставин щодо зазначеної додаткової угоди, тому суду першої інстанції необхідно було з`ясувати чи укладалась між сторонами така додаткова угода відповідно до вимог цивільного законодавства, та розглянути по суті заявлені позовні вимоги, а у випадку їх необґрунтованості - відмовити у їх задоволенні через безпідставність чи недоведеність згідно із вимогами ЦПК України.

У справі, що переглядається, внаслідок закриття провадження залишився невирішеним спір, який стосувався прав користувача орендованої ділянки.

Таким чином, постановлена судом першої інстанції ухвала про закриття провадження у справі є передчасною та не відповідає вимогами статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а отже право позивача на доступ до правосуддя, закріплене у статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08 грудня 2023 року, яке надійшло до Миколаївського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку 11 грудня 2023 року.

За змістом статті 83 ЦПК України, яка врегульовує загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Між тим, позивач не обґрунтовував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений строк, як і не доводив неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача та не надав доказів надіслання копії цих доказів відповідачу.

Таким, чином позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, й підлягає відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України скасуванню, а справа поверненню до суду для продовження розгляду.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на зазначену ухвалу суду першої інстанції підлягають розподілу після вирішення справи по суті спору.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2023 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним додаткового договору до договору оренди землі направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 грудня 2023 року.