КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, -

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, мотивуючи свої вимоги тим, що йому АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито поточний рахунок у гривні за № НОМЕР_1 (рахунок для отримання заробітної плати за місцем працевлаштування), поточний рахунок у гривні за № НОМЕР_2 (рахунок для отримання пенсійного забезпечення виплат з Пенсійного фонду України) та поточний рахунок № НОМЕР_3 (рахунок для компенсації вартості проїзду).

29 березня 2022 року всі вищезазначені поточні рахунки позивача були заблоковані АТ КБ «ПриватБанк».

Починаючи із 29 березня 2022 року ОСОБА_1 неодноразово телефонував на гарячу лінію банку за номером 3700, але банківські співробітники, як і персональний банкір не змогли пояснити причин блокування особистих рахунків позивача.

Лише листом від 15 квітня 2022 року №20.1.0.0/7-220415/1371 відповідач відповідно до ст. 15 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» надіслав йому повідомлення про розірвання договорів та закриття рахунків.

16 травня 2022 року банк перерахував на рахунок позивача суму 389304 грн.

Зазначені неправомірні дії банку пов`язує з призупиненням на період воєнного стану діяльність в Україні політичної партії «Опозиційний блок».

Позивач в свою чергу, є народним депутатом України від партії «Опозиційний блок».

ОСОБА_1 , посилається на те, що він проходив повну перевірку клієнта, у відповідності до Положення №65 про здійснення банками фінансового моніторингу, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020 року.

Окрім того, Національне агентство з питань запобігання корупції у 2019-2021 роках проводило повну перевірку декларації позивача і за результатами повної перевірки Національним Агенством ознак корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення - виявлено не було.

Тобто, відповідач не мав законних підстав для блокування рахунків позивача.

Зазначає, що відповідач безпідставно не виконав умови банківського рахунка у частині позбавлення позивача можливості користуватися своїми коштами за період з 29 березня по 16 травня 2022 року.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживача» за період блокування йому доступу до його рахунків, за період з 29 березня по 16 травня 2022 року у розмірі 547200 грн та моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції було залишено без уваги, дослідження і оцінки ті обставини, що позивач обґрунтовував надав докази, що відповідач припинив виконання своїх обов`язків з фінансового обслуговування по перерахунку коштів та заблокував використання коштів на всіх рахунках позивача 29 березня 2022 року, а не з 15 квітня 2022 року, тобто до прийняття будь-яких рішень банку щодо наявності неприйнятно високого рівня ризику позивача, як клієнта банку.

Це підтверджується виписками карт-рахунків позивача видані 25 травня 2022 року, які засвідчують, що після 29 березня по 16 травня 2022 року відрахунки з зазначених карт-рахунків на ім`я позивача не проводилось.

Більше того, у зв`язку з незаконним блокуванням рахунків, позивач 31 березня 2022 року звернувся до банку щодо розблокування рахунків і перерахування пенсійних виплат та заробітної плати на рахунки в інших банках.

Згідно листа від 04 квітня 2022 року №20.1.0.0/7-220331/2075 - банк повідомив про припинення обслуговування платіжних карток, вказавши як правову підставу п. 2.1.4.2.3 умов і правил надання банківських послуг без наведення конкретних причин блокування платіжних карток чи наявності порушень, передбачених цим пунктом. Рішення щодо розірвання банківських договорів з боку відповідача не ставилось.

Саме ці обставини визначили предмет позову щодо незаконного блокування банківських карток з 29 березня по 16 травня 2022 року, що призвело до порушення права позивача на отримання соціальних коштів нарахованих з державних джерел фінансування, але судом не перевірялись вказані матеріали та повідомлення відповідача і як докази не оцінювались, тим самим суд вдався до звуження предмету позову, і, як наслідок, порушення законних прав та інтересів позивача на стягнення неустойки з того часу.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач мав у АТ КБ «Приватбанк» наступні рахунки: № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 ; № НОМЕР_3 .

Відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 15 квітня 2022 року №20.1.0.0/7-220415/1371 про розірвання договорів і закриття рахунків позивачу вказано про прийняте 14 квітня 2022 року рішення про відмову від підтримання ділових/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно великого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документі чи відомостей/ неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману банку.

Також повідомлено позивача, що для перерахування залишку коштів на рахунках, позивачу необхідно у строк до 30 календарних днів від дня надсилання цього повідомлення про відмову, звернутись до будь-якого відділення банку.

16 травня 2022 року банк перерахував на рахунок позивача суму 389304 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що підставою для припинення відносин з клієнтом - ОСОБА_1 стало встановлення неприйнятно високого рівня ризику за результатами переоцінки ризику клієнта, а саме в результаті виявлених негативних відомостей щодо клієнтів банку політичної партії «Опозиційний блок».

Позивач в свою чергу, є народним депутатом України від партії «Опозиційний блок».

Вказані документи, пов`язані з проведенням АТ КБ «Приватбанк» фінансового моніторингу.

Таким чином, відповідачем надано суду та до відзиву долучено докази на підтвердження встановлення неприйнятно високого ризику позивачу та банком належними і допустимими доказами доведено обґрунтованість підстав вважати, що ОСОБА_1 є клієнтом з неприйнятно високим рівнем ризику.

Отже, наявними в матеріалах справи документами належним чином підтверджуються викладені в односторонньому правочині обставини розірвання, оформленому повідомленням АТ КБ «Приватбанк» від15 квітня 2022 року № 20.1.0.0/7-220415/1371 про розірвання договорів і закриття рахунків позивачу, з посиланням на наявність підстав для припинення правовідносин сторін, у зв`язку із встановлення клієнту ОСОБА_1 неприйнятно високого ризику.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитись не може, та вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

Так, колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом позивач вказав, що відповідачем незаконно було припинено договірні відносини з 29 березня 2022 року, припинено обслуговування рахунків позивача, у зв`язку з встановленням йому високого рівня ризику клієнта, пов`язаного з легалізацією (відмиванням доходів), одержаних злочинним шляхом, було повідомлено про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку та незаконно утримувались кошти на його рахунках.

В своєму позові ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач безпідставно не виконав умови банківського вкладу в частині позбавлення позивача можливості користуватися своїми коштами за період з 29 березня 2022 року по 16 травня 2021 року.

Як на підставу для задоволення своїх вимог, посилався на тлумачення ст. 1073 ЦК України, ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та на ст.ст. 549, 625 ЦК України і невиконання банком рішень судів.

Разом з тим, на думку колегії суддів, позивачем не були обґрунтовані позовні вимоги саме у відповідності до норм ЗУ «Про захист прав споживачів, шляхом визначення, яке право позивача як споживача порушено у відповідності до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Предмет спору, який позивач поставив на вирішення суду не опосередковується правовідносинами, які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини.

ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядку розподілу товару, тощо.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Жодна з перелічених у ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Як вбачається з позову, жодного посилання на порушення законодавства про захист прав споживача та способи захисту цього права згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» позовна заява не містить.

Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання дій відповідача протиправними та стягнення коштів.

Кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Позивач, як власник свого рахунку в даному випадку не є споживачем фінансових послуг, а банк - не є їх виконавцем і не несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Порушення зобов`язання не відбулось.

Доказів відмови банку у поверненні коштів матеріали справи не містять.

Навпаки, на адресу позивача відповідачем було направлено, а відповідачем в свою чергу отримано лист від 15 квітня 2022 року з повідомленням про розірвання договорів і закриття рахунків, в якому АТ КБ «ПриватБанк» повідомило позивача про прийняте ним рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з останнім договори та закриті рахунки.

До вказаного повідомлення відповідач додав заяву про закриття рахунків та перерахування залишків коштів, що була заповнена позивачем та надано банку лише 13 травня 2023 року з проханням перерахувати залишок коштів на відкритий рахунок у іншому банку.

В той же день, 13 травня 2023 року, кошти позивача було перераховано на вказані позивачем рахунки і рахунки позивача було закрито через відсутність на них коштів.

Тобто, позивач фактично своїми діями прийняв пропозицію відповідача про розірвання договорів та закриття рахунків, надавши відповідну заяву до банку та не заперечував проти незаконного утримання коштів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлення обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджується достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Законним є рішення тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права до взаємовідносин сторін, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року в частині мотивів для відмови у задоволенні позову змінити.

В решті рішення суду першої інстанції від 03 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана