РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/12217/23

Номер провадження 2/495/5752/2023

22 листопада 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі Червинської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокозацької сільської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, в подальшому було змінено предмет спору позивач просить суд:

- у зв?язку із фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері, визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 та відібрати доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали довгий час разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Від спільного сімейного життя у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого Суворовським районним у місті Одеса відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.01.2018 року, актовий запис № 323.

На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено.

За домовленістю між Позивачем та Відповідачем дитина проживає разом з батьком за адресою місця проживання батька.

Відповідачка ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні та утриманні доньки ОСОБА_4 , не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обгрунтовуючи це зайнятістю.

Тим самим відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків та не приймає участі у здобутті донькою морального та фізичного виховання.

Разом з тим, після того як ОСОБА_1 повідомив відповідачку ОСОБА_2 про те, що ним подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про стягнення з неї аліментів, відповідачка ОСОБА_2 порушила їхні домовленості, та самочинно без його згоди фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою.

При цьому відповідачка ОСОБА_2 не може забезпечити дитині гідні умови проживання, оскільки, постійного місця роботи не має, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутні окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття дитиною навчанням.

Такі обставини дають обгрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Позивач ОСОБА_1 на даний час працює, отримує стабільний щомісячний дохід та забезпечує дитину необхідним для її виховання та розвитку.

Намагання визначити місце проживання доньки разом із позивачем ОСОБА_1 пов?язане з бажанням захистити її інтереси та права на безпеку, належний догляд і в тому числі медичний, збереження її соціальних зв?язків із родичами, хрещеними батьками, бабусею.

Також, позивач ОСОБА_1 не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов?язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей та не має судимості ані в Україні ані за її межами.

Позивач ОСОБА_1 не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Інших засобів впливу на Відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання, щодо визначення місця проживання дитини із Позивачем, як звернення до суду не має.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 про зміну предмету спору.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2023 року було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та відібрання, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокозацької сільської ради.

Позивач в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. 22.11.2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_2 відповідно до якої вказує, що вона повністю визнає позовну заяву та обставини, на які посилається позивач, не заперечує проти задоволення вимог в повному обсязі. Справу просить розглядати без її участі за наявними у справі доказами.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами по справі не заперечувався той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали довгий час разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Судом встановлено, що від спільного сімейного життя у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого Суворовським районним у місті Одеса відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.01.2018 року, актовий запис № 323.

На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено.

За домовленістю між Позивачем та Відповідачем дитина проживає разом з батьком за адресою місця проживання батька, а саме: АДРЕСА_1

Відповідачка ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні та утриманні доньки ОСОБА_4 , не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обгрунтовуючи це зайнятістю.

Тим самим відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків та не приймає участі у здобутті донькою морального та фізичного виховання.

Разом з тим, після того як ОСОБА_1 повідомив відповідачку ОСОБА_2 про те, що ним подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про стягнення з неї аліментів, відповідачка ОСОБА_2 порушила їхні домовленості, та самочинно без його згоди фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою.

При цьому відповідачка ОСОБА_2 не може забезпечити дитині гідні умови проживання, оскільки, постійного місця роботи не має, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутні окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття дитиною навчанням.

Такі обставини дають обгрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Позивач ОСОБА_1 на даний час працює, отримує стабільний щомісячний дохід та забезпечує дитину необхідним для її виховання та розвитку.

Намагання визначити місце проживання доньки разом із позивачем ОСОБА_1 пов?язане з бажанням захистити її інтереси та права на безпеку, належний догляд і в тому числі медичний, збереження її соціальних зв?язків із родичами, хрещеними батьками, бабусею.

Також, позивач ОСОБА_1 не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов?язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей та не має судимості ані в Україні ані за її межами.

Позивач ОСОБА_1 не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Інших засобів впливу на Відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання, щодо визначення місця проживання дитини із Позивачем, як звернення до суду не має.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, зважаючи на те, що відповідачка без згоди позивача змінила місце проживання їхньої доньки та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 разом з батьком за адресою постійного проживання батька та відібрання малолітньої доньки ОСОБА_3 у матері ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати доньки насамперед мають бути забезпечені якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 разом із ним за адресою його проживання, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання спільної доньки та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 разом з батьком за адресою постійного проживання батька та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та спрямовані на захист прав та законних інтересів дитини, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокозацької сільської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини задовольнити.

У зв?язку із фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері, визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 та відібрати доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський