Ухвала

Іменем України

08 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 753/19749/19-ц

провадження № 61-16447ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у складі судді: Остапчук Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ТДВ «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування.

Позов мотивований тим, що 13 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страххування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси позивача ОСОБА_1 , пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням автомобіля Тойота RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску.

Договором встановлена страхова сума в межах вартості транспортного засобу - 695 000 грн. Термін дії договору з 16 листопада 2018 року по 15 листопада 2018 року. Розмір безумовної франшизи на випадок викрадення 10 % від вартості суми, а саме 625 000 грн. До страхових ризиків відносяться: 1) ДТП; 2) викрадення; 3) пошкодження стихійні лиха; 4) пошкодження; 5) пожежа; 6) вплив предметів.

Позивач зазначав, що в період з 13 жовтня 2018 року по 14 жовтня 2018 року стався страховий випадок «Викрадення транспортного засобу», за фактом якого внесено відомості до ЄРДР № 0004641 від 15 жовтня 2018 року з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України.

Відповідно до умов договору страхування зазначена подія підпадає під поняття страхового випадку. На виконання умов договору страхування страховик був своєчасно повідомлений про настання страхового випадку, також позивач у передбачений договором строк передав відповідачу всі необхідні документи для визнання випадку страховим та визначення розміру страхового відшкодування. Крім того, викрадення автомобіля відбулось з вини орендаря.

Листом за вих. № 61/2-301018 від 30 жовтня 2018 року відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування з посиланням на підпункт 18.2.9, 18.2.10, 19.1.9, 21.1.6 та 23.1.6 договору страхування, що випадок не є страховим. Відмовлено у виплаті коштів було з причини, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 , на момент настання події знаходилось в автомобілі, який було викрадено.

Вказану відмову позивач вважав незаконною, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки договором передбачено що свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду.

ОСОБА_1 просив:

стягнути з ТДВ «Ніко Страхування» на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 625 000 грн, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 147 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 16 793,75 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТДВ «Ніко Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 625 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «Ніко Страхування» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 147 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «Ніко Страхування» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 16 793,75 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідно до підпунктів 18.2.9., 18.2.10. договору страхування страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також в місцях, що обмежують загальний доступ. Страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугінних систем у застрахованому транспортному засобі. Залишаючи застрахований транспортний засіб, використовувати (ввімкнути) всі протиугінні системи у застрахованому транспортному засобі.

вказані пункти договору страхування були дотримані ОСОБА_1 , оскільки з доповнення до заяви 17995/18 від 16 жовтня 2018 року та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 жовтня 2018 року вбачається та не заперечується самим представником відповідача, на момент настання події в транспортному засобі було свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 . Разом з тим, в зазначеному свідоцтві вказано, що водій не є власником транспортного засобу що в свою чергу не дає права перереєстрації особі яка користується ним. Крім того, з заяви ОСОБА_1 від 26 жовтня 2018 року вбачається що останній передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О. М. свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів, однак зауваження у останнього були виключно до ключа без кнопок, який візуально відрізнявся від двох інших з кнопками;

відповідно до підпункту 21.1.6. договору страхування, до переліку документів необхідних для визнання події страховим випадком відносяться, зокрема, свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу. Разом з тим, вони не є необхідними та обов`язковими для визнання події страховим випадком у раз викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду;

суд звертає увагу, що пунктом 23.1.14 договору передбачена відмова у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням страхувальником страховику документів передбачених пунктом 21 цього договору на протязі 90 діб з дня повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку;

також причиною відмови у виплаті страхового відшкодування є недотримання страхувальником умов договору (пункт 23.1.6), в той час, як в договорі не розкрито поняття вини орендаря у викраденні транспортного засобу а також не зазначено скільки конкретно повинно бути екземплярів ключів та чи обов`язкова наявність саме оригінальних ключів від транспортного засобу у страхувальника;

беручи до уваги заяву надану ОСОБА_1 представнику ТДВ «Ніко Страхування», згідно якої позивач надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів від автомобіля, а також що на момент настання події транспортний засіб був в оренді у громадянина КНР ОСОБА_2 , що підтверджується договором прокату № 3-24/9/2018 від 30 вересня 2018 року, суд робить висновок що вимоги позивача щодо стягнення страхового відшкодування є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню;

суд звернув увагу, що позивач зазначає суму страхового відшкодування у розмірі у розмірі 625 000,00 грн, однак, сума страхового відшкодування за розрахунком суду складає 625 500 грн (695000 грн (страхове відшкодування) - 10 % франшизи = 625 500 грн). Оскільки при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягає страхове відшкодування у розмірі заявленому позивачем, а саме: 625 000 грн;

відповідно до пункту 21.1. договору страхування страховик здійснює виплату страхового відшкодування на підставі заяви на виплату страхового відшкодування страхувальника і страхового акту, який складається страховиком. У разі настання страхового випадку застосовуються наступні положення: за ризиком «Викрадення» (пункт 6.2. цього договору), після одержання всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків. Страховик протягом 20 (двадцяти) робочих днів складає та затверджує страховий акт у випадку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів після затвердження страхового акту у розмірі 30%. Другу частину страхового відшкодування у розмірі 70% страховик виплачує протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування, але не пізніше 3 (трьох) місяців з моменту оплати 30% страхового відшкодування у разі відсутності документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування;

суд взяв за основу наданий позивачем розрахунок за визначений позивачем період прострочення з 03 грудня 2018 року (дата виплати 30 % від суми страхового відшкодування) по 07 жовтня 2019 року (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 187 500 грн, а також з 04 березня 2019 року (дата виплати 70 % від суми страхового відшкодування) по 07 жовтня 2019 року (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 437 500 грн. виходячи з суми боргу (належного до виплати страхового відшкодування з вирахуванням франшизи) у розмірі 25 000 грн, з відповідача слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 16 793,75 грн;

згідно пункту 25.4 договору страхування, за несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє під час виникнення заборгованості, від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки. Таким чином, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок пені за прострочення виплати страхового відшкодування як такий що виконаний правильно та відповідно до вимог чинного законодавства та становить 147 000 грн, які підлягають стягненню з ТДВ «Ніко Страхування» на користь ОСОБА_1 ;

на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем не надано жодних належних доказів, зокрема, акту приймання-передачі виконаних робіт, квитанції про сплату наданих послуг. До матеріалів справи долучено виключно договір про надання правової допомоги № 7/19 від 04 жовтня 2019 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Крім того, пунктом 4.2 договору передбачено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється додатковим договором до даного договору, який є невід`ємною частиною цього договору та набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, однак вищезазначений додатковий договір позивачем надано суду не було, а тому вимога позивача не підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ТДВ «Ніко Страхування» залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

пункти 18.2.9., 18.2.10. договору страхування були дотримані ОСОБА_1 , оскільки з доповнення до заяви 17995/18 від 16 жовтня 2018 року та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 жовтня 2018 року вбачається та не заперечується самим представником відповідача, що на момент настання події в автомобілі Toyota RАV4, д.н.з. НОМЕР_1 , було свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 . Разом з тим, в даному свідоцтві вказано що водій не є власником транспортного засобу, що в свою чергу не дає права для перереєстрації транспортного засобу особі яка користується ним. Крім того, з заяви ОСОБА_1 від 26 жовтня 2018 року вбачається, що останній передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О. М. свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів, однак зауваження у останнього були виключно до ключа без кнопок, який візуально відрізнявся від двох інших з кнопками;

відповідно до підпункту 19.1.9. договору страхування, який є виключенням з страхового випадку, викрадення транспортного засобу в результаті дій/бездіяльності страхувальника та/або водія щодо застрахованого транспортного засобу, які полягають у залишенні документів (технічного паспорту транспортного засобу) та/або ключів у транспортному засобі, який був викрадений та/або в будь-яких загальнодоступних місцях та/або викраденні або втраті ключів до викрадення транспортного засобу (крім розбою), про що не було письмово повідомлено страховика до викрадення транспортного засобу. Винятком є випадок викрадення транспортного засобу з вини орендаря якому було передано транспортний засіб в оренду. Відповідно до підпункту 21.1.6. договору страхування, до переліку документів необхідних для визнання події страховим випадком відносяться, зокрема, свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу. Разом з тим, вони не є необхідними та обов`язковими для визнання події страховим випадком у раз викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду. Пунктом 23.1.14 договору передбачена відмова у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням страхувальником страховику документів передбачених п. 21 цього договору на протязі 90 діб з дня повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку. Також причиною відмови у виплаті страхового відшкодування є недотримання страхувальником умов договору (п. 23.1.6), в той час, як в договорі не розкрито поняття вини орендаря у викраденні транспортного засобу, а також не зазначено скільки конкретно повинно бути екземплярів ключів та чи обов`язкова наявність саме оригінальних ключів від транспортного засобу у страхувальника. Враховуючи, що ОСОБА_1 надав представнику ТДВ «Ніко Страхування» свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів від автомобіля, а також той факт, що на момент настання події транспортний засіб був в оренді у громадянина КНР ОСОБА_2 , що підтверджується договором прокату № 3-24/9/2018 від 30 вересня 2018 року, вимоги позивача щодо стягнення страхового відшкодування є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню;

суд першої інстанції правильно вирішив вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та неустойки;

колегія суддів відхилила посилання на те, що ТДВ «Ніко Страхування» за несвоєчасне здійснення страхової виплати може нести майнову відповідальність виключно шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка передбачена договором страхування, а тому відсутні підстави для стягнення зі страховика інфляційної складової богу та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України та стягнення неустойки мають різну правову природу.

ТДВ «Ніко Страхування» 17 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Слєпченком С. А., на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ТДВ «Ніко Страхування» у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 березня 2018 року у справі № 910/13353/17; від 08 серпня 2018 року у справі № 758/4873/16-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

26 жовтня 2018 року позивач передав відповідачу свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , тобто інше свідоцтво про реєстрацію ТЗ, ніж яке використовувалось при експлуатації застрахованого ТЗ. Отже, позивач оформив в сервісному центрі МВС свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі в міжнародному русі ( НОМЕР_2 ), не повідомивши відповідача про обставину, що є суттєвою для оцінки страхового ризику. Страхувальник у пункті «інша суттєва для оцінки ризику інформація» у заяві на добровільне страхування наземного транспорту від 13 листопада 2017 року, яка є невід`ємною частиною договору страхування, не зазначив таку інформацію, чим порушив пункт 18.2.3. договору страхування (страхувальник зобов`язаний при укладанні договору надати правдиву інформацію страховику про всі відомі йому обставини, що мають значення для оцінки страхового ризику) та пункт 2 частини першої 989 ЦК України;

відповідно до підпункту 18.2.9 договору страхування страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію ТЗ поза межами ТЗ, а також місцях, що обмежують загальний доступ. Згідно підпункту 18.2.10 договору страхування страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів ТЗ (свідоцтво про реєстрацію ТЗ та ін.), ключі від ТЗ та/або брелки від протиугінних систем у застрахованому ТЗ. Залишаючи ТЗ, використовувати (ввімкнути) всі протиугінні системи, встановлені на застрахованому ТЗ. Згідно пункту 18.2.9 договору страхування страхувальник/водій зобов`язаний зберігати свідоцтво про реєстрацію ТЗ поза межами ТЗ, а також місцях, що обмежують загальний доступ, але страхувальник/водій порушив умови Договору страхування залишивши свідоцтво про реєстрацію ТЗ в Застрахованому ТЗ, що підтверджується матеріалами справи та свідченнями водія/позивача. Суди не врахували, що не має суттєвого значення для справи це свідоцтво про реєстрацію ТЗ або свідоцтво про реєстрацію ТЗ для участі у міжнародному русі, орендар в будь-якому випадку не має права перереєструвати ТЗ. Суди не взяли до уваги той факт, що залишення страхувальником/водієм/орендарем свідоцтва про реєстрацію ТЗ в застрахованому ТЗ, дає можливість на безперешкодне керування ТЗ особою, яка незаконно заволоділа ним, до моменту, коли про це буде повідомлено відповідні правоохоронні органи. Саме від такої ситуації убезпечує вимога не залишати в ТЗ свідоцтво про реєстрацію ТЗ і без виконання якої, втрачають сенс підпунктів 18.2.9-18.2.10 договору страхування;

суди зробили хибний висновок, що свідоцтво про реєстрацію ТЗ для участі у міжнародному русі необхідно саме для додаткового убезпечення транспортного засобу від протиправних дій третіх осіб в частині незаконної перереєстрації транспортного засобу (зміни права власності), оскільки оформлення свідоцтва про реєстрацію ТЗ для участі у міжнародному русі необхідне, якщо планується виїхати за кордон на транспортному засобі, власником якого є інша особа. Для цього необхідно отримати свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки встановленого зразка. Видане на період поїздки за кордон свідоцтво про реєстрацію підлягає поверненню відповідному сервісному центру МВС. Власником ТЗ є ОСОБА_3 , у свідоцтві про реєстрацію ТЗ для участі у міжнародному русі зазначений ОСОБА_4 , а орендарем ТЗ на момент викрадення був Wang Zhijun. Свідоцтво про реєстрацію ТЗ, оформлене на ім`я власника, номерні знаки (у разі їх обміну) та документи, що підтверджують право користування і (або) розпорядження ТЗ, вилучаються та зберігаються в сервісному центрі;

у пункті 21 договору страхування передбачено перелік документів, які необхідні для визнання події страховим випадком, зокрема, встановлення обставин події та розміру збитку, а саме свідоцтво про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ при викраденні. Свідоцтво про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення ТЗ з вини орендаря, якому було передано ТЗ в оренду. Проте, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 , при наявності якого здійснювалась експлуатація застрахованого ТЗ, надано не було;

суди не взяли до уваги, що в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва знаходиться справа № 640/2343/19 за позовом ТДВ «НІКО Страхування» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання протиправним та скасування повністю розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 121 від 24 січня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страхування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси позивача ОСОБА_1 , що не суперечать законодавству України пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням автомобілем Тойота RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску та додатковим обладнанням на цьому транспортному засобі (пункт 15.1 Договору).

У договорі добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17 сторони обумовили, що:

страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також в місцях, що обмежують загальний доступ (підпункт 18.2.9.);

страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугінних систем у застрахованому транспортному засобі. Залишаючи застрахований транспортний засіб, використовувати (ввімкнути) всі протиугінні системи у застрахованому транспортному засобі (підпункт 18.2.10.);

викрадення транспортного засобу в результаті дій/бездіяльності страхувальника та/або водія щодо застрахованого транспортного засобу, які полягають у залишенні документів (технічного паспорту транспортного засобу) та/або ключів у транспортному засобі, який був викрадений та/або в будь-яких загальнодоступних місцях та/або викраденні або втраті ключів до викрадення транспортного засобу (крім розбою), про що не було письмово повідомлено страховика до викрадення транспортного засобу. Винятком є випадок викрадення транспортного засобу з вини орендаря якому було передано транспортний засіб в оренду (підпункт 19.1.9.);

до переліку документів необхідних для визнання події страховим випадком відносяться, зокрема, свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу. Разом з тим, вони не є необхідними та обов`язковими для визнання події страховим випадком у раз викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду (підпункт 21.1.6.);

пунктом 23.1.14 договору передбачена відмова у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням страхувальником страховику документів передбачених пунктом 21 цього договору на протязі 90 діб з дня повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку;

причиною відмови у виплаті страхового відшкодування є недотримання страхувальником умов договору (пункт 23.1.6);

страховик зобов`язаний протягом 2 робочих днів, після отримання письмового повідомлення про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування (підпункт 18.1.2.);

страховик здійснює виплату страхового відшкодування на підставі заяви на виплату страхового відшкодування страхувальника і страхового акту, який складається страховиком. У разі настання страхового випадку застосовуються наступні положення: за ризиком «Викрадення» (пункт 6.2. цього Договору), після одержання всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків. Страховик протягом 20 (двадцяти) робочих днів складає та затверджує страховий акт у випадку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів після затвердження страхового акту у розмірі 30%. Другу частину страхового відшкодування у розмірі 70% страховик виплачує протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування, але не пізніше 3 (трьох) місяців з моменту оплати 30% страхового відшкодування у разі відсутності документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування (пункт 21.1.);

за несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє під час виникнення заборгованості, від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки (пункт 25.4).

ОСОБА_1 є власником Тойота RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску.

Автомобіль Toyota RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску, використовувався для надання в оренду через компанію посередника в особі ФОП ОСОБА_5 «Luxservis» (код за ЄДР (надалі - прокатна компанія) на підставі договору № 08-18-1 прокату легкового автомобіля від 16 листопада 2017 року.

Про використання транспортного засобу Toyota RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , для надання в оренду через прокатну компанію було повідомлено страховика, що не заперечувалось останнім.

Задля додаткового убезпечення транспортного засобу від протиправних дій третіх осіб в частині незаконної перереєстрації транспортного засобу (зміни права власності), в сервісному центрі МВС № 8043, відповідно до пункту 8.1. Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 за № 123/18861, 16 листопада 2016 року отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане для участі в міжнародному русі НОМЕР_2 (яке не дає право здійснити переоформлення автомобіля орендарем) на ім`я ОСОБА_4

30 вересня 2018 року громадянин ОСОБА_6 уклав договір оренди транспортного засобу № 3-24/9/2018 власником якого є позивач, через прокатну компанію. Громадянина ОСОБА_7 було ознайомлено з правилами оренди транспортного засобу, в тому числі було попереджено про те що свідоцтво для участі у міжнародному русі повинно бути під його пильним контролем, про що свідчить пункт 5 договору оренди, з яким він був ознайомлений та власноруч ним підписаний. Також надано ключі від транспортного засобу та свідоцтво для участі у міжнародному русі.

Згідно протоколу додаткового допиту потерпілого 13 жовтня 2018 року о 19 год. 00 хв. громадянин ОСОБА_7 залишив транспортний засіб на парковці біля свого дому за адресою: АДРЕСА_1 . Наступного дня, 14 жовтня 2018 року приблизно о 14 год. 00 хв. зазначений громадянин виявив відсутність транспортного засобу за місцем його паркування.

14 жовтня 2018 року було повідомлено про викрадення транспортного засобу в поліцію, а також про страхову подію страховику. На місце злочину приїхала слідчо-оперативна група та зафіксувала викрадення транспортного засобу. 15 жовтня 2018 року до ЄРДР Печерським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом) та розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0004641.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «Ніко Страхування» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Листом від 30 жовтня 2018 року вих. № 61/2-301018/1 ТДВ «Ніко Страхування» повідомило ОСОБА_1 про те, що в зв`язку з порушенням ним підпунктів. 18.2.9, 18.2.10 та підпункту 21.1.6 договору страхування № 206-00205-17 від 13 листопада 2017 року, ТДВ «Ніко Страхування» не має правових підстав для виплати йому страхового відшкодування по даному страховому випадку.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (частина перша статті 6 Закону України «Про страхування»).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені статтею 991 ЦК України та статтею 26 Закону України «Про страхування».

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону (частина друга статті 991 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2012 у справі № 6-101цс11 зроблено висновок, що обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування. Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов`язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що:

«у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) зроблено висновок, що:

«з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що:

«оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України і стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Встановивши прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 93 417,00 грн тривалістю 514 днів, а саме: з 07 січня 2014 року (перший день прострочення виконання грошового зобов`язання) до 04 червня 2015 року (момент повного виконання грошового зобов`язання), суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановили розмір стягнень у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки такі розрахунки були проведені з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, правильно визначилися зі спірними правовідносинами, обґрунтовано встановили період, за який підлягає стягнення за прострочення грошового зобов`язання, та розмір такого стягнення. […] Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що:

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «Ніко Страхування» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. З заяви ОСОБА_1 від 26 жовтня 2018 року встановлено, що останній передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О. М. свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів, однак зауваження у останнього були виключно до ключа без кнопок, який візуально відрізнявся від двох інших з кнопками;

листом від 30 жовтня 2018 року вих. № 61/2-301018/1 ТДВ «Ніко Страхування» повідомило ОСОБА_1 про те, що в зв`язку з порушенням ним підпунктів. 18.2.9, 18.2.10 та підпункту 21.1.6 договору страхування № 206-00205-17 від 13 листопада 2017 року, ТДВ «Ніко Страхування» не має правових підстав для виплати йому страхового відшкодування по даному страховому випадку;

пункти 18.2.9., 18.2.10. договору страхування були дотримані ОСОБА_1 , оскільки з доповнення до заяви 17995/18 від 16 жовтня 2018 року та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 жовтня 2018 року вбачається та не заперечується самим представником відповідача, що на момент настання події в автомобілі Toyota RАV4, державний номерний знак НОМЕР_1 , було свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі НОМЕР_2 . У цьому свідоцтві вказано, що водій не є власником транспортного засобу, що в свою чергу не дає права для перереєстрації транспортного засобу особі, яка користується ним.

відповідачем не заперечувалося, що ОСОБА_1 разом із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О. М. свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та три екземпляри ключів.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 01 березня 2018 року у справі № 910/13353/17; від 08 серпня 2018 року у справі № 758/4873/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення невиплаченого страхового відшкодування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков