ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року /головуючий у суді першої інстанції Демидова С.О./, -

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимогу про поділ автомобілю марки Lexus модель NX300 2018року випуску, що є спільною сумісною власністю його та відповідача, визнавши за ним право власності на частку цього майна.

Існування таких вимог позивач пов`язувала із тим, що тривалий час з 12 квітня 2019року по 10 жовтня 2019року позивач проживав з відповідачем та її донькою в квартирі АДРЕСА_1 . В цей час сторони мали спільні витрати щодо утримання житла, купували майно для спільного користування та вели спільний побут, разом проводили дозвілля та здійснювали туристичні подорожі. ОСОБА_1 оплачував за оренду квартири АДРЕСА_2 , в якій проживала ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 з 15 грудня 2019року, в підтвердження чого позивач посилався на покази свідків та письмові докази.

Та позивач стверджував, що з огляду на те, що в цей період ОСОБА_2 зареєструвала право власності на спірний автомобіль марки Lexus модель NX300 2018року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , такий автомобіль є спільною сумісною власністю.

В подальшому 05 жовтня 2021року та 16 серпня 2021року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги залишив вимогу про поділ автомобілю марки Lexus модель NX300 2018року випуску, що є спільною сумісною власністю його та відповідача, визнавши за ним право власності на частку цього майна та просив визнати недійсним договір щодо його відчуження укладений 20 липня 2021року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Обґрунтовував позов тим, що він проживав з відповідачкою в квартирі АДРЕСА_1 в період часу з 07 квітня по 10 жовтня 2019року, з цього часу по 15 грудня 2019року в будинку АДРЕСА_3 та з 15 грудня 2019року по 01 вересня 2020року в квартирі АДРЕСА_2 та весь цей час вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердив обставин з приводу того, що він спільно з ОСОБА_2 вели спільне господарство та мали спільний бюджет в період часу з 07 квітня 2019року по 01 вересня 2020року.

Згідно висновків суду підтверджені обставини щодо спільного відпочинку сторін, спільні свята, переведення позивачем коштів на рахунок позивачки, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також, згідно висновків суду, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що спільний автомобіль було придбано за спільні кошти сторін в період їх спільного проживання.

В апеляційній скарзі представник позивача виклала вимоги про скасування рішення суду та задоволення позову повністю.

В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не врахував тих обставин, що позивач фінансово забезпечував відповідачку, не дав оцінки нотаріально посвідченій заяві в якій ОСОБА_2 називає ОСОБА_1 цивільним чоловіком.

Також обставини з приводу спільного проживання сторін підтверджуються світлинами наданими позивачем, які є підтвердженням обставин якими позивач обґрунтовував свої вимоги, також суд не дав належної оцінки письмовим документам щодо спільних подорожей сторін і показам свідків.

Окремо заявник апеляційної скарги зосереджувала увагу суду на обставинах оплати позивачем за послуги няні для дитини відповідачки в період їх спільних туристичних поїздок.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, через представника ОСОБА_6 зазначала, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву позивачем не надані докази, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Та світлини на які посилалася позивач не є підтвердженням факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу і є недостатніми для висновків про придбання спірного майна за спільні кошти сторін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідачки, за відсутності самої відповідачки, явка якої є необов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , за ОСОБА_2 06 грудня 2019року вперше зареєстровано право власності на автомобіль марки Lexus модель NX300 2018року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 /том І а.с.19-20/.

За змістом Нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 23 вересня 2020року, остання стверджувала, що вона 16 червня 2020року отримала від свого громадянського чоловіка ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2133 442,00грн, які належали його матері ОСОБА_7 за які було придбано квартиру АДРЕСА_4 договір на яку було оформлено на батька відповідача ОСОБА_8 /том І а.с.80/.

Із наданої позивачем довідки про реєстрацію місця проживання особи № 17160 від 27 серпня 2021року ОСОБА_2 з 04 грудня 2019року по час складання довідки за відомостями ВФВРТГ ДАПДП ДМР Соборного району в Єдиному державному демографічному реєстрі зареєстрована в квартирі АДРЕСА_5 /том І а.с.180/.

Матеріали справи містять письмовий Договір від 15 грудня 2019року про оренду квартири АДРЕСА_2 на строк з 15 грудня 2019року по 15 грудня 2020року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , за змістом пункту 2.2 якого в орендуємій квартирі буде проживати сам орендар та члени його сім`ї ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_4 /том І а.с.6-10/.

В Договорі на туристичне обслуговування № 84990 від 13 березня 2019 року, укладеному між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 , як турагентом з однієї сторони і ОСОБА_1 , як туристом (замовником) з іншої сторони, йшлося про комплекс туристичних послуг в Анталії, що надавався ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /том І а.с.11-17/.

Також матеріали справи містять спільні світлини позивача, відповідачки та дитини /том І а.с.139-148, 219-228/.

Згідно виписок АТ КБ «Приватбанк» з рахунку позивача списувались кошти за придбані товари та відвідини розважальних закладів /том І а.с.229-250, том ІІ а.с. 1-30); також маються квитанції АТ КБ «Приватбанк» щодо перерахування з рахунку ОСОБА_2 коштів на картку ОСОБА_1 /том ІІ а.с.31-33/.

Витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих транспортних засобів від 24 вересня 2021року /том ІІ а.с.34-35/; та витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 20 липня 2021року /том ІІ а.с.49-50/.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю і ведення спільного господарства та згідно висновків суду не підтверджено, що спірне майно було придбане за спільні кошти сторін в період їх спільного проживання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

Вирішуючи позовні вимоги, суд обґрунтовано виходив з того, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був автомобіль марки Lexus модель NX300 2018року випуску право власності на який набуто 06 грудня 2019року.

Отже, суд правомірно застосував норми сімейного кодексу України /надалі СК України/ до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є майно, набуте після набрання чинності цим кодексом.

Відповідно до змісту статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно обставин у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у шлюбі на час набуття права власності на автомобіль.

Статтею 74 СК України визначено що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, умовою визнання майна спільною сумісною власністю є спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

Та, вирішуючи спір, судом першої інстанції перевірені ствердження позивача про його спільне проживання з відповідачкою однією сім`єю в період часу з 07 квітня 2019року по 01 вересня 2020року та висновки суду узгоджуються із встановленими обставинами і ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Розглядаючи ключові аргументи висунуті заявником в його позовній заяві та апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить з того, що визначальним у даній справі є не обставини щодо спілкування і підтримання стосунків між сторонами, а саме спільне проживання, єдиний бюджет, утримання житла, спільні видатки та вирішення всіх питань що виникають у шлюбі, та саме після встановлення таких обставин їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту однієї сім`ї.

Суд відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.

Судом першої інстанції не встановлений факт спільного проживання на підставні договору оренди житла та договору про надання туристичних послуг, які не підтверджують обставин щодо спільного бюджету сторін.

Та вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального спілкування і періодичного проживання сторін в спірному житлі без ознак проживання однією сім`єю, що не свідчить про наявність об`єктивних підстав для позивача на те, що у нього виникло право спільної сумісної власності, яке останній з 01 вересня 2020року жодним чином не проявляв і не відстоював.

Відповідач не підтвердив жодної обставини, яка би вказувала на те, що він сприймає спірне майно, транспортний засіб як спільну сумісну власність, та більше зазначені обставини свідчать про те, що позивач не проявляв правовий інтерес до спірного майна, та в жодний спосіб не проявляв себе як власник цього майна.

Не підтверджені жодним чином обставини з приводу того, що позивач спільно з відповідачкою несли витрати на утримання майна, отримували поштову кореспонденцію за вказаною адресом чи в інший спосіб виявляли себе як подружжя.

У той же час, не є беззаперечним доказом спільного проживання обставина щодо надання позивачем відповідачці грошових коштів, що носило мінливий характер чи несення ним витрат, які жодними належними доказами не пов`язуються із відповідачкою.

Водночас, згідно пояснень свідка, які останній давав в ході розгляду справи судом першої інстанції, останній фактично вказував на обставини щодо періодичного спільного проживання сторін, однак не підтверджував що сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і були однією сім`єю.

Також покази свідків не підтверджуються жодними іншими доказами щодо проживання сторін однією сім`єю, за одним адресом та спільного утримування і виховання дітей. Також про спільне проживання за одним адресом та спільне утримання і виховання дітей не свідчать надані позивачем світлини, інформація на яких не підтверджена іншими доказами.

Отже, з урахуванням наведеного, не підтверджено доводи апеляційної скарги щодо наявності обставин підтверджених належними доказами з приводу спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період часу з 07 квітня 2019року по 01 вересня 2020року, та з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що перевірені в апеляційному суді - доводи апеляційної скарги є не обґрунтовані та не заслуговують на увагу.

Водночас вірні висновки суду першої інстанції про неможливість включення до спільного майна подружжя автомобілю через те, що нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 називала ОСОБА_1 цивільним чоловіком, оскільки відповідно до буквального змісту цього письмового документу, кошти про які йшлося в цій заяві не належали позивачу і не були витрачені на придбання спірного автомобілю, та останній не надав жодних доказів щодо джерела походження коштів чи в підтвердження обставин щодо належності коштів на придбання автомобілю позивачу.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однак за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності не вказує на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують.

Також, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач ОСОБА_1 беззаперечно мав можливість ознайомитися із матеріалами справи та реалізувати свої прав в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

З огляду на викладене, позивач не підтвердив своїх вимог та не надав доказів в підтвердження обставин, якими він обґрунтовував позов. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку в цій справі. Та цей висновок усуває необхідність розгляду інших наведених заявником апеляційної скарги аргументів.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині вимог що були предметом оскарження в апеляційному суді здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2023року.

Судді: