Справа № 444/2686/22
Провадження № 2/444/131/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ПОВНЕ)

13 червня 2023 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Олещук М. М.

секретар судового засідання Мачіха Г.В.,

з участю відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

22 жовтня 2022 року ОСОБА_2 подав позов поштовим засобом зв`язку до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 липня 2019 року відповідач ОСОБА_1 взяла у нього у боргове користування 1000.00 доларів США, про що надала йому розписку, в якій зазначила, що 22.07.2019 року взяла у нього борг 1000 (одну тисячу) доларів США терміном на 3 місяці і зобов`язалась повернути їх до 22 жовтня 2019 року.

Однак, станом на 22.10.2019 року сума заборгованості відповідачкою йому так і не була повернута.

Позивач зазначає, що за загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, тільки якщо сторони домовились з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). А відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений на письмі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений на письмі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Ч.2 п. 1 ст. 1049 ЦК України визначає «якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором». Одностороння відмова від виконання зобов`язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

Позивач зазначає, що загальна заборгованість становить 1532,14 дол. США, які станом на 22.10.2022 року коштують 55 945,36 грн., та згідно поданих додатків до позовної заяви складається з: основної суми боргу 1000,00 дол. США; інфляційних втрат за період (22/10/2019 22/10/2022) в сумі 405,52 дол. США; 3% річних на суму боргу 1405,52 дол. США та становить 126, 62 дол. США.

Позивач посилається на те, що ним неодноразово направлялися письмові претензії про оплату боргу, а також висувалися усні претензії під час особистих зустрічей з відповідачкою. Станом на день подачі цієї позовної заяви відповідачка суму заборгованості не повернула. А тому, оскільки його неодноразові усні та письмові звернення до відповідача про повернення коштів виявились безрезультатними, він вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 1238,54 долара США, що складає по курсу НБУ станом на 15.02.2022 року 35 360 гривень 31 копійка.

31.10.2022 року ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків (арк. спр. 16-17).

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 17.11.2022 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін в судове засідання на 26.12.2022 року (арк. спр. 27-28).

26.12.2022 року розгляд справи ухвалою суду відкладено на 02.02.2023 року у зв`язку з неявкою сторін (арк. спр. 35).

01.02.2023 року позивач ОСОБА_2 надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Також подав до суду позовну заяву із виправленням помилки, яку він допустив в прохальній частині позовної заяви щодо суми, яку необхідно стягнути з ОСОБА_1 , та просив стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 1532,14 дол. США, що складає по курсу НБУ станом на 22.10.2022 року 55 945 грн. 36 коп. (арк. спр. 39-44).

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 02.02.2023 року прийнято до розгляду заяву позивача із збільшеними позовними вимогами в частині стягнення суму заборгованості, розгляд справи відкладено на 28.02.2023 року, встановлено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву із збільшеними позовними вимогами (арк. спр. 46-47).

28.02.2023 року в судовому засіданні за участі відповідачки розгляд справи відкладено на 21.03.2023 року у зв`язку із неявкою позивача та відсутністю відомостей про його повідомлення та виклик до суду (арк. спр. 51-52).

21.03.2023 року в судовому засіданні відкладено розгляд справи на 05.04.2023 року, постановлено ухвалу щодо явки позивача в судове засідання та надання оригіналу розписки (арк. спр. 56-60).

05.04.2023 року позивач надіслав до суду заяву про неможливість прибути в судові засідання та оригінал розписки від 22.07.2019 року (арк. спр. 65-68).

05.04.2023 року в судовому засіданні за участі відповідачки ОСОБА_1 розгляд справи відкладено на 24.05.2023 року (арк. спр. 72-74).

В судовому засіданні 24.05.2023 року відкладено розгляд справи на 13.06.2023 року у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення позивача (арк. спр. 76-78).

В судовому засіданні ОСОБА_1 щодо задоволення позовних вимог заперечила. Надала пояснення про те, що вона дійсно писала та підписувала особисто та власноручно розписку від 22.07.2019 року про взяття в борг у ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1000 доларів США. Передумовою написання такої розписки було те, що позивач допоможе їй вирішити певні юридичні питання. Розписку вона писала при ньому в його кабінеті, інші особи при цьому не були присутні. Після написання розписки позивач витягнув гроші із сумки та поклав на стіл. Потім взяв ці кошти та поклав у сумку. Однак, це юридичне питання, яке мав вирішити позивач, він не вирішив. Відповідачка заперечила факт отримання коштів від позивача та просила відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначила, що в правоохоронні органи з цього питання вона не зверталась. Також ствердила, що жодних інших договорів, в тому числі щодо надання будь-яких послуг юридичного характеру, вона не укладала. А відтак, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року (справа № 604/1038/16-ц) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 466/8648/15) зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 22.07.2019 року, оригінал якої позивач надав суду (арк. спр. 68), ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 16 листопада 1999 року Жовківським РВУМВС України у Львівській області, прописана Львівська область, Жовківський район, село Звертів, вул. Воїнів УПА №33, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , взяла в борг у громадянина ОСОБА_2 паспорт НОМЕР_3 виданий 22 червня 2006 року Ізюмським МРВ ГУМВС України в Харківській області, прописаний АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 1000 (одну тисячу) доларів США терміном на 3 місяці.

В розписці зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути борг до 22 жовтня 2019 року. Також зазначено, що гроші вона отримала в повному обсязі при написанні розписки.

Крім того, в розписці ОСОБА_1 також зазначила, що розписка написана нею власноручно.

Суд враховує положення ч.1 ст. 530 ЦК України, відповідно до якого якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

У висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З дослідженого оригіналу боргової розписки встановлено, що відповідач ОСОБА_1 22.07.2019 року отримала від позивача ОСОБА_2 кошти в сумі 1000 (одна) тисяча доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 22 жовтня 2019 року.

Суд враховує те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі, яка розглядається написана відповідачкою розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка встановлює факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також в розписці зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк.

Відповідачкою ОСОБА_1 жодних доказів повернення коштів отриманих в якості позики суду не надано. Крім того, жодних доказів, які б підтверджували посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що вона грошові кошти лише бачила, але по факту їх не отримала, останньою суду не надано. Як встановлено із наданих відповідачкою пояснень, договір позики вона не оспорювала та з жодними заявами в правоохоронні органи не зверталась. Факт написання розписки відповідач не оспорює, оскільки, як ствердила відповідач в судовому засіданні під час розгляду справи, таку розписку вона дійсно писала.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також беручи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договору позики від 22.07.2019 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст. 1047 ЦК України, а відповідач, свої зобов`язання за цим договором не виконала, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 1000 тисячі доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення за період з 22.10.2019 року по 22.10.2022 року суд зазначає наступне.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Оскільки договір позики визначений у іноземній валюті, положення ч.2 ст.625 ЦК України про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за період 22.10.2019 р. 22.10.2022р. в сумі 405,52 дол. США.

Щодо стягнення 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання суд зазначає наступне.

З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені за борговою розпискою за період з 22.10.2019 року по 22.10.2022 року, тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в Україні воєнного стану. Отже, в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідачки 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання підлягають задоволенню лише за період до 24.02.2022 року - часу впровадження у країні воєнного стану.

Сума 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою від 22.07.2019 року розраховується за період з 23.10.2019 року (початок прострочення) по 23.02.2022 року розраховується за періоди: з 23.10.2019 року по 31.12.2019 року (1000 дол. США х 3% річних /100% х 70 днів / 365 днів в році = 5, 75 дол. США) та складає 5, 75 дол. США; з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (1000 дол. США х 3% річних /100% х 366 днів / 366 днів в році = 30 дол. США) та складає 30 дол. США; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року (1000 дол. США х 3% річних /100% х 365 днів / 365 днів в році = 30 дол. США) та складає 30 дол. США; з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року 1000 дол. США х 3% річних /100% х 54 дні / 365 днів в році = 4, 44 дол. США) та складає 4,44 дол. США, а всього загальна сума 3% річних становить 70,19 дол. США.

За таких обставин, поданий ОСОБА_2 позов належить задовольнити частково та стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики від 22.07.2019 року в сумі 1000,00 доларів США, а також 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.10.2019 року по 23.02.2022 рік у сумі 70,19 доларів США, а всього 1070 (одна тисяча сімдесят) доларів США, 19 центів, а в задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивач судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 509, 526, 610, 611, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 22.07.2019 року в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, а також 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.10.2019 року по 23.02.2022 рік у сумі 70 (сімдесят) доларів США 19 центів, а всього 1070 (одна тисяча сімдесят) доларів США, 19 центів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання позову до суду судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 21.06.2023 року.

Суддя: Олещук М. М.