Справа № 944/6844/21
Провадження №2/944/268/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Яворівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_4 вернулася в суд з позовом, в якому просить винести рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0, 0204 га, яка розташована на території будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та примикає до земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031, із застосуванням інституту набувальної давності відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України.

Позов обґрунтовує тим, що вона у 1992 році набула у власність на підставі договору дарування об`єкт незавершеного будівництва, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після завершення будівництва даного будинку, а саме з 1995 року вона проживає у ньому, а також відкрито, безперервно, добросовісно користується земельною ділянкою площею 0,0204 га, яка примикає до її земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031, яка виділена їй для ведення особистого селянського господарства, має загальну площу 0, 05 га та належить їй на праві власності. Зазначає, що спірна земельна ділянка є фактично продовженням її городу, вона доглядає та очищує цю земельну ділянку. Також вказує, що її володіння спірною земельною ділянкою є: добросовісним, оскільки у 1995 році вона розчистила, облагородила спірну земельну ділянку під город, відповідач Яворівська міська рада знала та не заперечувала проти використання земельної ділянки; відкритим, оскільки вона не приховувала факт використання земельної ділянки, з 2014 року позивач звертається із відповідними заявами про надання їй дозволу на виготовлення проектної документації для відведення земельної ділянки, сусіди не заперечують щодо визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку; безперервність володіння земельною ділянку визначається тим, що вона з 1995 року на постійній основі використовує спірну земельну ділянку, яка примикає до її земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031. Також позивач неодноразово зверталася до Яворівської міської ради із заявами про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення їй спірної земельної ділянки, однак відповідно до відповідей № 3053 від 06 жовтня 2014 року, № 4449 від 28 грудня 2015 року, № 1966 від 27 травня 2016 року, питання розглянуто не було, зважаючи на відсутність потрібної кількості голосів. Водночас, відповідно до відповіді № 2536 від 05 липня 2017 року міська рада повідомила, що позивачу не може бути надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, оскільки через дану території проходить потім з дощовими та ґрунтовими водами. Позивач зазначає, що нею було самостійно створено канаву для відводу дощової води для осушування своєї та сусідніх земельних ділянок. Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач законно, добросовісно, відкрито, безперервно, більше 10 років, користується земельною ділянкою площею 0, 0204 га, а також те, що відсутні норми закону відповідно до яких встановлено заборону набуття права власності на дану земельну ділянку, вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку, відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України.

Ухвалою судді від 30 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

25 січня 2022 року відповідач Виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області скерував на адресу суду відзив, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 , зважаючи на таке.

Статтею 119 Земельного кодексу України визначено, що особи, які добросовісно, відкрито, безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права власності на земельну ділянку можуть звернутися до органів державної влади із клопотанням про передачу у власність земельної ділянки. Добросовісне користування земельною ділянкою полягає у тому, що громадянин повинен користуватися земельною ділянкою так, що не порушувати права та законні інтереси третіх осіб, суміжних землекористувачів чи власників земельних ділянок. Позивач ОСОБА_4 недобросовісно заволоділа та користується спірною земельною ділянкою, що підтверджується таким. ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 та є власником земельної ділянки площею, 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також суміжної земельної ділянки площею 0,0500 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка межує із землями Яворівської міської ради Львівської області, а саме земельною ділянкою шириною 5,78 м та довжиною 31,24 м, яка слугує міжквартальним проїздом з АДРЕСА_1 , що підтверджується містобудівною документацією. Також по спірній земельній ділянці фактично проходить потічок із стічними водами із суміжних земельних ділянок. В 2014 році до міської ради із колективною заявою зверталися мешканці АДРЕСА_1 із повідомленням про те, що позивач самовільно захопила та загородила спірну земельну ділянку, користується нею особисто та перешкоджає у користуванні між квартальним проїздом мешканцям міста. Рішенням виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області від 22 жовтня 2014 року було зобов`язано ОСОБА_4 розгородити самовільно захоплену земельну ділянку, однак таке позивачем виконано не було. Крім того, позивачем у 2017 році було залито бетонний фундамент під огорожу на даній земельній ділянці. Рішенням виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області від 15 травня 2017 року було зобов`язано розгородити самовільно захоплену земельну ділянку, однак таке позивачем виконано не було. 31 липня 2017 року Яворівська міська рада Львівської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. 02 серпня 2021 року судом у справі № 460/2051/17 прийнято рішення про зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0204 га, прилеглу до земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом демонтування облаштованої капітальної огорожі зі сторони АДРЕСА_1 шириною 6,00 метрів та привести земельну ділянку до попереднього стану. Позивач оскаржила дане рішення в апеляційному порядку. Наведені обставини свідчать по недобросовісне користування ОСОБА_4 земельною ділянкою. Зважаючи на те, земельна ділянка перебуває у комунальній власності, визнання права власності на майно комунальної власності відбувається в іншому порядку, відповідно ОСОБА_4 не може набути права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, у позові слід відмовити.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 31 січня 2022 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

16 лютого 2022 року треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали письмові пояснення на позов ОСОБА_4 , відповідно до яких просили відмовити у задоволенні такого зважаючи на те, що ОСОБА_4 самовільно захопила спірну земельну ділянку, користується такою всупереч її цільового призначення (міжквартальний проїзд), дозволу з боку міської ради, та згоди сусідів.

07 листопада 2022 року позивач ОСОБА_4 подала письмові пояснення у справі, відповідно до яких зазначила, що відповідач не підтверджує жодними належними доказами те, що спірна земельна ділянка є між квартальним проїздом, відсутні копії містобудівної документації, які б підтверджували даний факт. Земельна ділянка не має виїзду на АДРЕСА_2 , а лише на Заводську, відповідно не може бути міжквартальним проїздом. Також зазначила, що суперечать між собою твердження відповідача про те, що спірна земельна ділянка є міжквартальним проїздом і те, що цю ділянку також визнано територією для стічних вод. Зазначає, що добросовісно користується земельною ділянкою, а твердження третіх осіб не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не є суміжними землекористувачами.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_7 про призначення судової земельно-технічної експертизи.

29 травня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 подала письмові пояснення на позовну заяву ОСОБА_4 , в яких зазначила, що позивач самовільно зайняла земельну ділянку, яка перебуває у власності Яворівської міської ради Львівської області. Також ОСОБА_4 недобросовісно користується земельною ділянкою, оскільки таке користування порушує права та законні інтереси суміжних землекористувачів чи власників земельних ділянок.

29 травня 2023 року ОСОБА_4 подала письмові пояснення у яких вказала, що добросовісно володіє земельною ділянкою, оскільки користується земельною ділянкою, яка утворилася внаслідок неправильних замірів землевпорядної документації, починаючи з 1992 року відкрито та безперервно володіє даною земельною ділянкою, тому просить позов задовольнити.

В судовому засіданні 02 серпня 2023 року представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, додатково надав такі пояснення. Його довірителька ОСОБА_4 користується спірною земельною ділянкою вже близько 20 років. Спірна земельна ділянка утворилася в результаті не правильних замірів, відповідно позивачка добросовісно користується нею. Відсутні будь-які докази, які підтверджують, що ділянка є між квартальним проїздом. Проектні плани не містять всіх реквізитів, зокрема, немає підпису міського голови, такі проекти неодноразово змінювалися. Фактичне розташування земельних ділянок та їх межі не відповідають проекту. Відсутні докази, які підтверджують, що спірна земельна ділянка належить до земель загального користування. Крім того, в будівельному паспорті ОСОБА_4 спірна земельна ділянка була включена до її земельної ділянки. Зазначив, що рішенням суду у справі про зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільну зайняту земельну ділянку не встановлено, що така належить до земель загального користування.

В судовому засіданні 02 серпня 2023 року представник відповідача Яворівської міської ради Львівської області Кудрявцев О.О. позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві. Додатково вказав, що спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування, тому не може бути передана у власність ОСОБА_4 . Передача позивачу земельної ділянки перешкоджатиме користувачам суміжних земельних ділянок, оскільки на ній розміщено водовідведення, можуть бути підтоплені суміжні земельні ділянки. Відповідно до Плану цільовим призначенням земельної ділянки є проїзд, а враховуючи рельєф ділянки на ній також розміщено водовідвід. Проект плану забудови та забудови житлового кварталу м. Яворова погоджений рішенням Виконавчого комітету № 204 від 20 квітня 2005 року. Користування ОСОБА_4 земельною ділянкою завдає шкоди третім особам у справі, які не мають спільної межі з позивачкою, але проживають в одному кварталі. Крім того, в інших судовій справі було досліджено питання підтоплення земельних ділянок третіх осіб.

В судовому засіданні 02 серпня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 заперечила позовні вимоги з підстав, викладених у письмових запереченнях, додатково надала такі пояснення. Її подвір`я обладнано дренажною трубою, яка проходить змійкою, зверху бруківка. Вода стікала в потічок, який розміщений на спірній земельній ділянці. Чоловік позивачки постійно засипає земельну ділянку, створює горб, чим перешкоджає та сповільнює стік води. У сусідніх землекористувачів немає доступу до спірної земельної ділянки, чоловік позивача закриває трубу, сусіди і вона в тому числі не можуть полагодити трубу, у разі потреби, тому вимушені звертатися до правоохоронних органів та міської ради. Зазначила, що спірна земельна ділянка належить до земель загального користування, однак позивач самовільно захопила її та незаконно володіє нею. На всіх засіданнях земельної комісії міської ради було зазначено про те, що зайнята ОСОБА_4 земельна ділянка є між квартальним проїздом, тому не може бути приватизована.

В судовому засіданні 02 серпня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 заперечила позовні вимоги, надала такі пояснення. Щодо затоплення і встановлення ОСОБА_4 на земельній ділянці огорожі була судова справа, в якій встановили, що позивачка самовільно захопила земельну ділянку. Вона у своєму будинку залила підвал бетоном, оскільки були постійні підтопи. Чоловік позивача перешкоджає іншим сусідам у користуванні зайнятої ними ділянкою, агресивно реагує.

В судовому засіданні 02 серпня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 заперечила позовні вимоги з підстав, викладених у письмових запереченнях, додатково надала такі пояснення. Зазначила, що проживає по АДРЕСА_1 . Позивач користується земельною ділянкою без законних підстав, огородила її бетонною огорожею, не дає змоги користуватися іншим мешканцям кварталу. Під час зливи затоплює її подвір`я, коли тане сніг підтоплює підвал. Через своє подвір`я вона встановила дренажну трубу, по якій стікають стічні води в рів, який розташований на спірній земельній ділянці.

В судовому засіданні 29 листопада 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 . просиві відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додатково наданих ним у судовому засіданні.

В судовому засіданні 29 листопада 2023 року треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 .

В судове засідання 29 листопада 2023 року позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 не прибули, про розгляд справи повідомлені належним чином, а саме шляхом направлення sms-повідомлення представнику, що підтверджується довідкою про його доставку. Повідомлення про дати, час і місце попередніх судових засідань також надсилалися на цей номер телефону, який представник позивача вказував у наданих ним заявах.

Згідно із ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На підставі наведеного, враховуючи, що позивач подала письмові пояснення щодо обставин справи, а її представник ОСОБА_7 був присутній в судових засіданнях, в яких надавав усні пояснення щодо обставин справи, останні не повідомили причини неявки, не подали клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає, що розгляд справи слід здійснювати за відсутності позивача та її представника, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

В судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не прибули, однак подала письмові пояснення щодо справи, тому суд вважає за можливе також провести розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи та заслухавши думки учасників справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Суд встановив, що ОСОБА_4 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0, 0500 га, кадастровий номер :04:004:0030, та земельна ділянка площею 0,0100 га, кадастровий номер :04:004:0031, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 064363, та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 064364.

09 липня 2014 року ОСОБА_8 звертався до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

08 вересня 2014 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися до Яворівської міської ради з повідомленням про те, що канава, яка знаходиться між їхніми земельними ділянками створена ОСОБА_8 для відводу дощової води та осушування ґрунту.

Рішення за заявою ОСОБА_8 прийнято не було, зважаючи на відсутність відповідної кількості голосів, що підтверджується відповіддю Виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області № 3053 від 06 жовтня 2014 року.

03 вересня 2015 року ОСОБА_8 повторно звертався до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішення за заявою ОСОБА_8 прийнято не було, зважаючи на відсутність відповідної кількості голосів, що підтверджується відповіддю Виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області № 4449 від 28 грудня 2015 року.

Також ОСОБА_4 зверталася до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

На дану заяву Виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області повідомив про те, що ОСОБА_4 не може бути передано у власність земельна ділянка площею 0,0204 га, оскільки через дану територію проходить потік з дощовими та ґрунтовими водами.

05 травня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до міської ради із заявою про те, що навпроти її будинку є потічок, в який стікають дощові води, а ОСОБА_8 підсипає його, відповідно зменшується можливість протоку води, просить створити комісію із дослідження даного питання.

Актом перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_6 від 20 травня 2014 року, встановлено, що територія біля будинку АДРЕСА_1 загороджена. При досліджені документів було встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового та земельної ділянки площею 0, 5000 га.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року у справі № 460/2051/17 задоволено позов Яворівської міської ради Львівської області до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки: зобов`язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту ділянку площею 0, 0204 га, прилеглу до земельної ділянки з кадастровим номером № :04:004:0031, шляхом демонтування облаштованої капітальної огорожі зі сторони вулиці Заводської шириною 6, 00 м та привести земельну ділянку до попереднього стану.

Під час ухвалення рішення суд критично оцінив доводи представника відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності доказів самовільного захоплення земельної ділянки саме відповідачем, оскільки такі було спростовано наданими в судовому засіданні показами свідків та письмовими доказами, зокрема скаргою ОСОБА_4 від 29 червня 2017 року, в якій вона визнає факт встановлення огорожі на самовільно зайнятій земельній ділянці, заявою ОСОБА_4 від 03 липня 2017 року до Яворівської міської ради Львівської області, якою підтверджує факт встановлення нею огорожі на самовільно зайнятій земельній ділянці. У заяві від 03 липня 2017 року до Яворівської міської ради Львівської області відповідач підтверджує факт тривалого користування спірною земельною ділянкою, прилеглої до її земельної ділянки без будь-яких дозвільних документів.

Судом також під час ухвалення рішення було встановлено, що доводи, на які посилається позивач Яворівська міська рада Львівської області, як на підставу позову, належним чином обґрунтовані та ґрунтуються на законі.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що відсутність правовстановлюючих документів у ОСОБА_4 свідчить про самовільне зайняття нею земельної ділянки площею 0,0204 га, що прилягає до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шириною 6,00 метрів, що фактично підтверджує факт самовільного зайняття нею земельної ділянки.

Наведені вище обставини слугували підставою для задоволення позову Яворівської міської ради Львівської області до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

За змістом ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також судом встановлено, що відповідач Яворівська міська рада Львівської області долучила до відзиву ряд документів, які становили доказову базу під час розгляду спору щодо зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та таким було надано оцінку під час ухвалення описаного вище рішення, тому, на думку суду, такі не доцільно досліджувати повторно.

Згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом.

Умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18).

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 742/2916/15-ц Верховний суд України зробив висновок, що стаття 119 Земельного кодексу України значно відрізняється від статті 344 Цивільного кодексу України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 Земельного кодексу України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Тобто, при бажанні набути право власності на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній чи державній власності немає значення те, що особа відкрито та добросовісно нею користувалася 15 і більше років.

Так чи інакше, особі слід в загальному порядку звертатися до органу місцевого самоврядування чи органу державної влади та за встановленою Земельним кодексом України процедурою набувати право власності на земельну ділянку в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок визначених ст. 121 Земельного кодексу України. При цьому компетентний орган може відмовити у набутті права заявнику із підстав, передбачених Земельним кодексом України, незважаючи на відкрите та добросовісне користування земельною ділянкою понад 15 років.

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/1 Верховний Суд виклав правову позицію, згідно з якою позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Володіння є добросовісним, якщо особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц та в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року № 607/21758/19.

За аналізом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Верховний Суд вказав, що для набуття права власності на майно, яке перебуває у комунальній власності, існує порядок приватизації житла, а тому набути права власності на майно комунальної власності за набувальною давністю неможливо (постанова від 24.01.2019 у справі № 755/16913/16-ц).

Стаття 142 Конституції України, а також частина друга ст. 327 Цивільного кодексу України визначають, що суб`єктом права комунальної власності є відповідні територіальні громади, що здійснюють право власності або безпосередньо, або через органи місцевого самоврядування.

Цими органами є відповідні місцеві ради: сільські, селищні, міські - щодо земель територіальних громад, районні, обласні та Верховна Рада АРК - щодо земель спільної власності територіальних громад. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 було достеменно відомо, що спірна земельна ділянка належить до майна комунальної власності Яворівської міської ради Львівської області, оскільки позивач неодноразово зверталася до міської ради із заявами про передачу їй у власність спірної земельної ділянки.

Отже, спірна земельна ділянка має власника, який відомий позивачці, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку та вживав заходів для зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку.

Відповідно позивачкою не доведено добросовісність заволодіння майном, оскільки вона знала про відсутність у неї законних підстав для набуття права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, суд не бере до уваги твердження позивачки та її представника про те, що спірна земельна ділянка утворилася внаслідок неправильних замірів,оскільки позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю, відповідно такі твердження не стосуються предмета спору.

Також суд не бере до уваги твердження представника позивача щодо розбіжностей цільового призначення земельної ділянки, яка слугує проїздом чи місцем для відведення стічних вод, оскільки такі не мають вирішального значення для набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи викладені вище норми закону, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача ОСОБА_4 правових підстав для визнання за нею права власності на вказане майно в порядку статті 119 Земельного кодексу України за набувальною давністю, оскільки вказане майно є комунальною власністю та належить Яворівській міській раді Львівської області. Володіючи інформацією про власника майна, позивач порушила один з основних принципів набувальної давності.

Крім того, слід зазначити, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх інтересів, оскільки для набуття права власності на майно, що є комунальною власністю застосовується порядок, визначений Земельним кодексом України.

Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Як описано вище, ОСОБА_4 неодноразово зверталася до Яворівської міської ради Львівської області із заявами про передачу їй у власність земельної ділянки, відповідь на останнє звернення містила роз`яснення про можливість оскарження рішення міської ради, однак позивач не скористалася даним правом. Також суд звертає увагу, що під час можливого розгляду справи про оскарження рішення органу місцевого самоврядування щодо відмови у відведенні земельної ділянки у приватну власність, може бути досліджено цільове призначення спірної земельної ділянки, її межі, тобто обставини на які посилається представник позивача, однак які, як описано вище, не мають значення для розгляду даної справи.

Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до Яворівської міської ради Львівської області, третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач Яворівська міська рада Львівської області, , адреса: Львівська область, Яворівський район, м. Яворів, вул. Львівська, 15;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Б. Поворозник