Ухвала

Іменем України

19 червня 2023 року

м. Київ

справа № 487/1004/16-ц

провадження № 61-8561ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року у складі судді: Сухаревич З. М., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Парма», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма», про визнання рішення правління недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року.

Заява мотивована тим, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Парма» про визнання рішення правління недійсним, суд першої інстанції встановив, що приблизно в 2007-2009 роках ОСОБА_1 та колишній голова АГК «Парма» в усній формі уклали договір оренди металевого гаражу № НОМЕР_1 , який було придбано АГК «Парма» у МП «Парма» у 1993 році, який після 11 березня 2008 року встановлено на місце металевого гаражу, який належав ОСОБА_2 .

Проте, під час розгляду цивільної справи № 487/5524/18 за позовом ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Парма» про визнання незаконним рішення правління від 31 жовтня 2015 року та визнання договору оренди на гараж недійсним, представник АГК «Парма» пояснив, що у власності кооперативу відсутній гараж, придбаний по договору від 22 серпня 1993 року, оскільки за цим договором у МП «Парма» придбано не гараж, а лише місце під гараж. Металевий гараж, який знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , АГК «Парма» придбав у ОСОБА_3 по розписці від 02 вересня 2006 року.

Отже, суд визнав, що у користуванні ОСОБА_1 перебуває не металевий гараж, придбаний у МП «Парма» у 1993 році, як було встановлено у рішенні суду від 21 липня 2016 року, а інше індивідуально визначене майно - металевий гараж, придбаний у ОСОБА_3 у 2006 році.

ОСОБА_1 вказував, що зазначені обставини не були встановлені судом у справі № 487/1004/16, оскільки стали відомі лише 15 вересня 2021 року після ухвалення судового рішення по справі № 487/5524/18.

ОСОБА_1 просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 заявив клопотання про постановлення судом окремої ухвали щодо вчинення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України, яке полягає у внесенні до рішення правління АГК «Парма» завідомо неправдивої інформації (відомостей), що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є членами АГК «Парма» та його правління, а також інформації про те, що металевий гараж № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_1 належить на праві власності АГК «Парма».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року за нововиявленими обставинами та вказане рішення залишено в силі. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

заявлені ОСОБА_1 обставини не мають ознак нововиявлених та вони не мають вирішального значення для справи. Суд першої інстанції виходив з того, що 25 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до автогаражного кооперативу «Парма», третя особа - ТОВ Фірма «Парма», в якому просив: визнати недійсним рішення правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року (без підпису ОСОБА_8 ) про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити гараж № НОМЕР_1 ; визнати недійсним рішення правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року (з підписом ОСОБА_8 ) про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити гараж № НОМЕР_1 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що оспорюване рішення правління про зобов`язання відповідача звільнити неправомірно зайнятий гараж, прийняте в межах компетенції, є законним, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Крім того, позивач не набув права користування гаражем, а тому рішення правління не порушує його права. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін;

у справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що члени правління ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не є членами АГК «Парма», прийнятими до нього в порядку, передбаченому статутом кооперативу, не є членами правління АГК «Парма», обраними в порядку, передбаченому статутом, а також на ту обставину, що правління АГК не має повноважень приймати рішення про звільнення гаражу і спірне рішення прийняте без врахування норм статуту на підставі пояснень тільки заінтересованої сторони. Посилання заявника про те, що при ухваленні рішення суду не було встановлено, що гараж придбаний у ОСОБА_3 в 2006 році, а не гараж придбаний в 1993 році у МП «Парма», було розміщено після 11 березня 2008 року на місці, де до цього часу знаходився металевий гараж, який належав ОСОБА_2 ; ці факти були визнані достовірним лише рішенням суду від 15 вересня 2021 року по справі № 487/5524/18, не є обставинами, які процесуальний закон визначає як нововиявлені. Вказані обставини (щодо передачі гаражів АКГ «Парма») не зазначались ОСОБА_1 у позовній заяви та виходять за межі тих вимог, які були предметом розгляду, а саме - рішення правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року. Разом з тим, як у апеляційній скарзі, так і в касаційній скарзі позивач посилався на відсутність доказів наявності права власності на гаражі у АГК «Парма» і ці доводи оцінювались судом апеляційної та касаційної інстанції;

процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, раніше не був відомий, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Однак дата і підстави передачі гаражу АГК «Парма» не має вирішального значення у справі, оскільки в кооперативі право користування гаражним боксом виникає лише після прийняття у члени кооперативу, про що зазначав суд апеляційної інстанції;

заявник указував як на нововиявлені обставини, встановлені рішенням суду по справі № 487/5524/18 факти щодо придбання гаражу, яким користувався ОСОБА_1 , АГК «Парма» у ОСОБА_3 02 вересня 2006 року, а не в 1993 році у МП «Парма». Однак, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду не набрало законної сили. Більш того, у вказаному рішенні не зазначені наведені заявником обставини;

при відмові у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 у своєму клопотанні не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення такої ухвали.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що

необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, не можуть визнаватися нововиявленими. Не вважається нововиявленою обставиною зміна правової позиції суду в інших подібних справах;

висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для перегляду рішення Заводського районного суду м. Миколаєва за нововиявленими обставинами є правильним. Апеляційний суд виходив з того, що подаючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилався на обставини, які за його словами було встановлено під час розгляду цивільної справи № 487/5524/18 на підставі пояснень представника АГК «Парма». Зокрема ОСОБА_1 , посилаючись на пояснення АГК «Парма» у справі №487/5524/18, рішення у якій ще не набрало законної сили, наполягав на тому, що у його користуванні перебував металевий гараж придбаний у ОСОБА_3 у 2006 році, який після 11 березня 2008 року було встановлено на місці демонтованого гаражу, належного ОСОБА_2 . Разом з тим, судом першої інстанції правильно вказано, що це не може бути розцінено як нововиявлені обставини у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки вказане не спростовує фактів, покладених в основу рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року.

ОСОБА_1 11 червня 2023 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд.

У клопотанні, яке міститься в уточненій касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частині першій статті 390 ЦПК України).

Оскаржена постанова Миколаївського апеляційного суду ухвалена 10 травня 2023 року (повне судове рішення складено 11 травня 2023 року). Касаційна скарга ОСОБА_1 подана через підсистему Електронний суд 11 червня 2023 року, тобто з урахуванням вимог частини третьої статті 124 ЦПК України, касаційна скарга подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що у справі № 487/5524/18 відповідач визнав, що предметом розгляду справи № 487/1004/16-ц було зовсім інше рухоме індивідуально визначене майно, що є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 826/20239/16 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18, ОСОБА_1 зазначає, що істина у справі полягає в тому, що предмет даного спору рішення правління АГК «Парма» одночасно є предметом кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України (Службове підроблення) - складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей про те, що спірний металевий гараж належить АГК «Парма». При цьому неправдиві відомості внесені на підставі завідомо фальшивих документів - договору та квитанції від 22 серпня 1993 року. ОСОБА_1 зазначає, що для Верховного Суду не може не бути очевидним фальшивість договору та квитанції від 22 серпня 1993 року, які існували на час розгляду справи, та саме на які посилався АГК в підтвердження права власності на спірний гараж. Відтак залишення оскаржуваного рішення без змін буде означати, що судова влада вважає законними та обґрунтованими судові рішення, які ґрунтуються на очевидних для суддів фальшивих доказах, та без додержання вимог процесуального законодавства та справедливого судового розгляду. Починаючи з 2016 року окремі судді Заводського районного суду та Миколаївського апеляційного суду позбавляють одну особу та наділяють іншу правом власності не підставі очевидних для них фальшивих доказів, допускаючи при цьому інші процесуальні порушення. Упередженість суддів, що приймали оскаржувані судові рішення підтверджується їх відмовою постановити окрему ухвалу. ОСОБА_1 просить визнати підстави відводу обґрунтованими та направити справу на новий розгляд в іншу область України. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у випадку визнання однією особою (рішенням правління АГК «Парма») без рішення суду, права власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи ( ОСОБА_1 ) на підставі фальшивих документів.

У відкритті касаційного провадження на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали слід відмовити з таких мотивів.

Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу (частина перша статті 406 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Оскарження ухвали щодо окремої ухвали передбачено пунктом 17 частини першої статті 353 ЦПК України.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вказівка в резолютивній частині постанови Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 рокупро можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення в частині відмови у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали, що не підлягають касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки оскаржена ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені його позову до автогаражного кооперативу «Парма» про визнання недійсним рішення правління від 23 січня 2016 року щодо зобов`язання ОСОБА_1 звільнити гараж № НОМЕР_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 березня 2017 року про виправлення описки, вищезазначене рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року - без змін.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року, ухваленим в справі № 487/5524/18 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог до АГК «Парма» та ТОВ Фірма «Парма» про визнання недійсним рішення правління АГК «Парма» від 31 серпня 2015 року та правочину про передачу в користування (оренду) гаражу № НОМЕР_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року, ухвалене по справі № 487/5524/18, до розгляду районним судом заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Встановивши, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими, суди зробили обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень в частині відмови у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами свідчить, що правильне застосовування судами норм права в цій частині є очевидним,а касаційна скарга в цій частині - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Парма», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма», про визнання рішення правління недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков