печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9028/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» компенсацію моральної шкоди у розмірі 733 702, 38 грн.

В обґрунтування позову вказано, що позивач отримав від відповідача, згідно з кредитним договором, 11 610, 00 доларів США. У силу певних фінансових труднощів, спірних моментів з відповідачем через виплату страхового випадку, кредит, що майже був виплачений, повністю погашено не було і лишилася заборгованість. Однак із сайту Єдиного реєстру боржників України отримана інформація стосовно ОСОБА_2 , що відносно нього відкрито виконавче провадження № 55760588 про стягнення боргу у розмірі 733 702, 38 грн, що становить 21 174, 00 доларів США. ОСОБА_1 не отримував жодних документів по вищезгаданому виконавчому провадженні, а про його існування довідався, коли почалися стягнення з його пенсійного рахунку.

Отже позивач вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача з позивача здійснювалися відрахування з пенсії по інвалідності ІІ групи протягом п`яти років. Весь цей час інформація про позивача висвітлювалася у реєстрі боржників. Окрім цього, банк пробував стягнути з позивача 733 702, 38 грн, порушуючи вимогу щодо уникнення подвійної відповідальності, безспірності заборгованості, трирічного строку позовної давності і необхідності нотаріального оформлення документів, по яких вчинено виконавчий напис. Усі ці дії призвели до значних психологічних страждань, що є значною моральною шкодою позивачеві.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у задоволенні вимог позову. Заперечуючи, вказала, що у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку і строки, у зв`язку з чим, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Києво-Святошинського суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням суду позов банку задоволено, але у подальшому не було виконано, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № К2Н0АК00434056 від 13 квітня 2005 року. Саме тому банк звернувся до приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, яка виникла у період з 13 квітня 2005 року по 31 серпня 2017 року. Визначальною у цих правовідносинах є постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г, у якій вказано, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням.

Окрім цього, жодних доказів на підтвердження того, що саме банк завдав позивачеві моральної шкоди, ним не надано, які і розрахунку того, чому саме ця сума є належним, на його переконання, відшкодуванням моральної шкоди.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

07 березня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді 14 березня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

15 березня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 24-25/.

26 квітня 2023 року представник відповідача засобами електронної пошти подала до суду відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову /а. с. 37-65/.

18 травня 2023 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримуючи позову у повному обсязі /а. с. 71-73/.

22 травня 2023 року представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності /а. с. 74, 75, 76/.

Також 22 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 78/.

08 червня 2023 року представник позивача подав до суду клопотання про те, що у разі неможливості проведення судового засідання у режимі відеоконференції, просив провести його без участі представника позивача та позивача за наявними матеріалами у справі, позовні вимоги підтримуються стороною позивача у повному обсязі.

Позивач, його представник, представник відповідача у судове засідання не з`явилися, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

13 квітня 2005 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № К2Н0АК00434056. Згідно з умовами договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 9 127, 00 доларів США, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором /а. с. 47-50/.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти у розмірі 9 127, 00 доларів США ОСОБА_1 .

Оскільки позичальник не виконував належним чином умови кредитного договору, кредитор звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року у справі № 369/10139/14-ц вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Н0АК00434056 від 13 квітня 2005 року у сумі 16 808, 90 доларів США, що за курсом 13, 11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 вересня 2014 року складає 220 364, 68 грн, вилучити у ОСОБА_1 та передати у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікат для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля обліку в органах ДАЇ України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 203, 65 грн судового збору /а. с. 52-54/.

01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим А. А. вчинено виконавчий напис № 10839 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № К2Н0АК00434056 у розмірі 733 702, 38 грн та 1 800, 00 грн витрат за вчинення виконавчого напису /а. с. 45/.

08 лютого 2018 року постановою старшого державного виконавця Литвин С. В. відкрито виконавче провадження № 55760588 на підставі виконавчого напису № 10839 щодо задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 /а. с. 12/.

16 вересня 2022 року заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі 757/61048/21-ц виконавчий напис № 10839 від 01 листопада 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню /а. с. 15-19/.

21 лютого 2023 року старший державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Власюк Л. С. постановою закінчив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 10839, виданого 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим А. А., у зв`язку із набранням законної сили заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року, яким виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню /а. с. 13/.

Відповідно до довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 14 лютого 2023 року із суми пенсії здійснювалися відрахування /а. с. 14/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач у позовній заяві визнав, що сума кредитних коштів і нараховані відсотки за договором, укладеним з банком 13 квітня 2005 року № К2Н0АК00434056, належним чином погашена не була, і як вбачається з заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року у справі № 369/10139/14-ц, станом на 01 вересня 2014 року сума боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» становила суму 16 808, 90 доларів США.

Відповідно банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення суми боргу на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Також встановлено, що заочне рішення суду від 22 жовтня 2014 року залишилося невиконаним, й банк звернувся до приватного виконавця з метою отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості з позичальника, який порушив умови кредитного договору і у добровільному порядку не погашав заборгованість перед кредитором.

Суд визнає слушними доводи сторони відповідача про те, що банк скористався різними засобами для захисту свого порушеного майнового права, а саме шляхом подання до суду позову про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і шляхом звернення до нотаріуса для отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості, оскільки виконання судового рішення не було ефективним, хоча й у подальшому виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, так як при його вчиненні порушено норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Верховний Суд вказував, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, оскільки кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18, від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17, від 05 грудня 2018 року у справі 761/31346/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-1513/10).

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням, як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г.

Так, 01 листопада 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієв А. А. вчинив виконавчий напис № 10839 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № К2Н0АК00434056, який у подальшому заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 14 лютого 2023 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_1 , наданої разом з позовною заявою, відрахування з пенсійних виплат позивача здійснювалися з березня 2018 року по вересень 2019 року і з жовтня 2020 року по квітень 2022 року. Разом було стягнуто загальну суму 14 229, 70 грн /а. с. 14/.

З поданої стороною позивача довідки Пенсійного фонду України від 14 лютого 2023 року не вбачається можливим встановити призначення здійснених відрахувань з пенсійних надходжень, тобто чи відрахування здійснювалися на підставі примусового виконання виконавчого напису № 10839 щодо задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 , у межах виконавчого провадження № 55760588.

За приписами частини першої статті 23 Цивільного кодексу, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до положень, передбачених частиною другою статті 23 Цивільного кодексу, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, сторона позивача не надала доказів завдання їй моральної шкоди діями чи рішеннями відповідача, підтвердження обставин, на які посилається як на підставу позову.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-16, 23, 526, 1054 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення компенсації моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова