Справа № 309/5784/22
Провадження № 2/309/1101/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді Савицький С.А.

за участю секретаря судових засідань Мацунич В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей виконавчого комітету Хустської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі із 11.11.2021 року. На даний час шлюб між ними у встановленому законом порядку не розірвано, проте фактично шлюбні відносини припинені.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Син народився за кордоном, а саме в Чеській Республіці.

Відповідач, ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час взагалі перебуває за кордоном, його місце перебування на даний час позивачці невідомо.

Після народження дитини, виникла необхідність у реєстрації місця проживання дитини. Тому, звернулася до відділу ( центр) надання адміністративних послуг виконавчого комітету Хустської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за її місцем реєстрації, але у реєстрації сина їй було відмовлено у зв`язку з не наданням письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері.

На неодноразові прохання до відповідача, надати дозвіл на реєстрацію нашого новонародженого сина , отримувала відмову.

Відсутність реєстрації дитини, є перешкодою для оформлення та подання документів на призначення соціальної виплати при народженні дитини та соціальної допомоги до досягнення дитиною трьох років.

20.03.2023 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, оскільки 09.02.2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, однак отримала відмову, з причин відсутності згоди батька на реєстрацію дитини.

Та відповідно просить суд надати дозвіл на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька. В частині задоволення даної позовної вимоги просить суд звернути до негайного виконання рішення суду.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги з урахуванням збільшених позовних вимог підтримала, просила суд задоволити позов.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.Причини неявки суду невідомі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, а саме служби у справах дітей виконавчого комітету Хустської міської ради в судове засідання не з`явився. Заступник міського голови Калин В. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника на розсуду суду. Посилається на те, що в процесі розгляду справи з`ясовано, що малолітня дитина з народження проживає з матір`ю, батько жодного разу не звертався до служби у справах дітей щодо визначення місця проживання сина з ним, орган опіки та піклування Хустської міської ради вважає, що спір між сторонами з даного питання відсутній.

Суд, в порядку ст. 223 ч.1 ЦПК України розглянув справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

Предметом даного позову є вирішення питання про місце проживання малолітньої дитини, батьки якої добровільно не досягли домовленості щодо визначення місця проживання їх спільної дитини.

Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст.10 ЦПК України, Декларацією про права дитини від 20.11.1959 року.

У відповідності до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За принципом статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі із 11.11.2021 року.

На даний час шлюб між ними у встановленому законом порядку не розірвано, так як дитині іще не виповнилося 1 року, проте фактично шлюбні відносини припинені.

Судом встановлено, що на даний час сторони проживають окремо та зареєстровані за різними адресами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Син народився за кордоном, а саме в Чеській Республіці.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час перебуває за кордоном.

Після припинення шлюбних відносин, сторони не спілкуюся та сімейні стосунки не підтримують.

Так, після народження дитини, виникла необхідність у реєстрації місця проживання дитини. Позивачка звернулася до відділу ( центр) надання адміністративних послуг виконавчого комітету Хустської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за її місцем реєстрації, але у реєстрації сина їй було відмовлено у зв`язку з не наданням письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері.

На неодноразові прохання до відповідача, надати дозвіл на реєстрацію сина , отримувала також відмову.

Разом із цим, відсутність реєстрації дитини, є перешкодою для оформлення та подання документів на призначення соціальної виплати при народженні дитини та соціальної допомоги до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до вимог ст. ст. 7, 15 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

На сьогоднішній день, сторони не дійшли згоди щодо встановлення місця проживання дитини. Зараз дитина проживає разом зі матір`ю. Даний факт підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Хустської міської ради, а також в результаті розгляду даної справи встановлено органом опіки та піклування.

Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Судом встановлено той факт, що відповідач вихованням дитини не займається, постійно проживає за кордоном, дитина проживає разом із мамою. Відповідно Суд прийшов до висновку, що батько дитини не може забезпечити сину належного догляду.

При розгляді справ щодо місця проживання дітей суди насамперед мають виходити з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Відповідно до ч. 3, ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до чч.2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі стст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 17.01.2018р. по справі № 402/428/16-ц.

Щодо задоволення позовної заяви в частині надання Судом дозволу на реєстрацію дитини без згоди батька, Суд приходить до висновку задоволення даної позовної вимоги з огляду на наступне:

В матеріалах справи наявна копія заяви позивачки від 09.02.2023 року про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, однак у заяві відмовлено, оскільки відсутня згода батька на реєстрацію дитини.

Батько дитини - ОСОБА_2 , наразі знаходиться за кордоном, з дитиною не проживає та не піклується про дитину. Відповідно й відмовляється вчиняти будь які дію щодо реєстрації та надання згоди на реєстрацію.

Згідно з ч.2 та ч.3 ст.5,ч.4 ст.7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців здня державної реєстрації її народження.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Пунктами 16, 17 Порядку передбачено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Відповідно до п. 33 Порядку, подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

Таким чином, відповідно до вказаних вимог Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядку, проведення реєстрації місця проживання малолітньої дитини одним із батьків за місцем його реєстрації без згоди другого з батьків можливо лише у випадку наявності в батька чи матері рішення суду чи рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з кимось із них.

Отже, чинним законодавством передбачено виключний перелік документів, за яких місце проживання новонародженої дитини може бути здійснено одним із батьків без згоди другого з батьків це або рішення суду, або відповідне рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини.

Суд вважає за необхідність зареєструвати малолітню дитину, та надати позивачці дозвіл на реєстрацію дитини без згоди батька.

Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасників забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Суд враховує практик ЄСПЛ в аналогічних правовідносинах. Так, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13. у справі "М.С. проти України" та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 "Мамчур проти України", ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси малолітньої дитини, її вік, та з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі докази та обґрунтування сторін по справі, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї, беручи до уваги ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає на території України, виїхав за кордон, не бажає і відмовляється від виховання та утримання дитини, все в сукупності дає суду підстави вважати, що місце проживання малолітньої дитини слід визначити з матір`ю ОСОБА_1 .

При цьому суд констатує, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 992,40 грн. судового збору, а відтак, з урахуванням наведеного, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 43, 49, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 19, 29, 160-161, 141, 157 СК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визначити місце проживання малолітнього сина, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Надати дозвіл на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька.

В частині рішення суду щодо надання дозволу на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька, звернути до негайного виконання рішення суду.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992, 40 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Хустського

районного суду: Савицький С.А.