Єдиний унікальний номер справи 183/1255/22
Провадження № 2/183/761/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Коссовича А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

28 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він і зареєстрований.

Зазначає про те, що характер його роботи вимагає праці в різних регіонал України, в тому числі й за межами Дніпропетровської області, а тому за місцем реєстрації він тривалий час не перебував, не володів інформацією про свій будинок. Повернувшись додому він дізнався, що належному йому на праві приватної власності житловому будинку без будь-яких правових підстав проживає знайома його батька ОСОБА_2 , що є відповідачем у справі та якій будь-яких дозволів на проживання він не надавав, остання в будинку не зареєстрована.

Позивач зазначає, що відповідач створює нестерпні умови для проживання, постійно вчиняє сварки, чинить йому та членам його родини перешкоди в користуванні житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, створює небезпеку для оточуючих, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів. Додає, що його неодноразові досудові вимоги до відповідача покинути належний йому на праві власності житловий будинок, виявились безрезультатними, співжиття з ОСОБА_2 є неможливим.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивач був вимушений звернутись до суду із цим позовом, та просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , без надання останній іншого житла та вирішити питання стосовно судових витрат.

09 листопада 2022 року на адресу суду надійшла інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи-відповідача, яка передана судді 21 листопада 2022 року (а.с. 17). Ухвалою судді від 21 листопада 2022 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду за правилами загального позовного провадження і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою відповідачеві було установлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 18). Ухвалою суду від 16 травня 2023 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті (а.с. 30).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги останній підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 27).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавала.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 29 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренковою Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1574, наданого суду у засвідчених позивачем копії, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Право власності позивача на вищезазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано 14 лютого 2005 року Новомосковським районним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", що підтверджується відповідним Витягом № 6489513 від 14 лютого 2005 року, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 7).

Відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації Резніченка В. М. № Р-223/0/3-16 від 19 травня 2016 року "Про перейменування топонімів у населених пунктах", вулицю Ширшова (Губиниська селищна рада) перейменовано на вулицю Надії (а.с. 8-9).

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить паспорт громадянина України, виданий на його ім`я та наданий суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 4-5).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Губиниської селищної ради № 2483 від 08 листопада 2022 року, наданої у відповідь на запит суду, відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року була знята (без паспорта) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на даний час остання зареєстрованою ніде не значиться (а.с. 17).

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 321 ЦК України установлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником спірного житлового приміщення житлового будинку та має гарантоване законом право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, проте з незалежних від його волі причин він не може здійснювати належне йому право користування та розпорядження своїм житлом в силу проживання в спірній квартирі відповідача, яка своїми протиправними діями перешкоджає власникові житла у користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном без достатніх на те законних підстав.

У грудні 2021 року позивач звертався на адресу відповідача із письмовою вимогою звільнити належне йому на праві приватної власності житловий будинок в термін до 15 грудня 2021 року, у зв`язку із її проживанням в цьому житловому будинку без достатніх правових підстав та чинення перешкод в розпорядженні і користуванні приватною власністю (а.с. 12). Така вимога була отримана відповідачем ОСОБА_2 , про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0385, надане суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 13), однак залишилась без реагування, житлове приміщення відповідач не залишила.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, установлених судом обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, з огляду на те, що відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні належним йому майном, систематично порушує правила співжиття, проживає без достатньої правової підстави в житловому будинку, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачеві у користуванні власністю та виселення відповідача з квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового приміщення, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого жилого приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , відшкодування справленого судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП, серія та номер паспорта громадянина України невідомі, адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено і підписано 02 жовтня 2023 року.

Суддя Г.Є. Майна