Провадження № 2/638/956/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участі секретаря судового засідання Олейник О.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

21.09.2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнанняне дійсними договору дарування нерухомого майна, в якому просила суд визнати недійсним укладений між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , внаслідок неправильного сприйняття дарувальником фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме договір дарування від 26.05.2014 року нежитлового приміщення - місця для паркування № НОМЕР_1 у житловому будинку літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_3 зазначено, що відповідач ОСОБА_1 є її батьком, від якого у березні 2020 року після повернення в Україну дізналася, що вищезазначене спірне нерухоме майно було подаровано бабусею ОСОБА_5 батькові ОСОБА_1 за відповідним договором дарування, а в наступному відчужено ОСОБА_4 - своєї, на теперішній час колишньої дружині.

Позивач оспорює договір дарування нежитлового приміщення - місця для паркування № НОМЕР_1 у житловому будинку літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 26.05.2014 року, оскільки вважає себе спадкоємницею своїй бабусі та особоющо має право на вказане нерухоме майно, яке вибуло з володіння ОСОБА_5 проти її волевиявлення. Місце для паркування АДРЕСА_2 покупав саме її батько ОСОБА_1 , і оформив цю нерухомість свою матир за умови, що вона ОСОБА_5 збереже її, і згодом, коли прийде час, відпише на її, позивача, користь.

Вважаючи, що відповідачем ОСОБА_5 були порушені її майнові права, вона звернулась в суд з зазначеним позовом, а тому вважає, що строки позовної давності звернення до суду з зазначеним позовом нею не пропущені, так як про порушення свого права вона дізналась лише у березні 2020 року.

У судовове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилась, у своїй заяві до суду підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, на які вона посилається в своєї позовної заяві, просила розглянути справу за своїй відсутності через перебування за межами Укрїни. Також повідомила суд про смерть відповідача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у Німеччині.

Відповідач ОСОБА_5 у відзиві до суду від 10.10.2021 року позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечуючи проти задоволення зазначеного позову, наголошуючи на тому, що неправильно сприймала сутність оспорюваного позивачем правочину, оскільки її ввели в оману щодо його юридичної природи та правових наслідків, що вплинуло на її волевиявлення при підписанні 26.05.2014 року договору дарування під виглядом довіреністі. ОСОБА_1 зробив це для того, щоб вона не зрозуміла, що юридичними наслідками цього правочину буде позбавлення її права власності на нерухомість. Як би ОСОБА_1 сказав її правду, то вона б ніколи не підписала договір дарування, оскільки місце для паркування № НОМЕР_1 вона планувала відписати своїй онучці ОСОБА_3 . Как вона дізналась в подальшому, причину введення в оману ОСОБА_1 та укладення наступного договору на користь дружини, було намагання зберегти родину з останньою - третьою особою ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечуючи проти задоволення зазначеного позову, підтримав доводи, викладені у відзиві від 10.10.2021 року, наголошуючи на тому, що його мати ОСОБА_5 під час підписання осворюваного договору дарування не увідомлювала юридичні наслідки цього правочину, оскільки була впевнена у тому, що підписує документи, які не є документами відчуження. Він погоджується, що оспорюваний позивачем правочин був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення ОСОБА_5 в оману щодо змісту правочину та його юридичних наслідків. Це було зроблено шляхом приховування від дарувальника нерухомості обставин, які суттєво могли вплинути на її волевиявлення. ОСОБА_5 планувала відписати цей об`єкт нерухомості позивачу ОСОБА_3 . Він був змушений пійти на цей обман, так як ОСОБА_5 була проти його одруження з ОСОБА_4 . Також він підтвердив смерть своєї матері ОСОБА_5 .

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 , яка є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_1 , в особі свого представника проти задоволення позову заперечувала, наголошувала про безпідставність заявлених позовних вимог, визнання відповідачами зазначеного позову не є підставою для його задоволення, так як між сторонами відсутній будь-який спір щодо зазначеного майна, позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача ОСОБА_1 , з метою, в подальшому, позбавлення права власності, яке нею було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб. А тому в задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, на які представник третьої особи посилається в своїх письмових поясненнях. При цьому, представник третьої особи ОСОБА_4 наголошував на тому, що рішення щодо дарування майна відповідачу ОСОБА_1 , інший відповідач ОСОБА_5 приймала добровільно, зазначаючи, що в подальшому відповідач ОСОБА_1 подарив майно дружині.

Суд, вислухав пояснення відповідача ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_3 не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.09.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.06.2023 року провадження у справі в частині позовних вимог, які заявлені до ОСОБА_5 закрито в порядку ст. 255 ЦПК України у зв`язу з її смертю.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.06.2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні, з досліджених копій оскаржуваного договору дарування укладеного між відповідачами, встановлено наступне:

26.05.2014 року відповідач ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_1 належне її на праві приватної власності нежитлове приміщення - місця для паркування № НОМЕР_1 у житловому будинку літ. «А-7-8», загальною площею 18,8 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке в свою чергу в подальшому 04.05.2017 року відповідач ОСОБА_1 подарував третьої особі ОСОБА_4 .

При цьому, як свідчать зазначені досліджені у судовому засіданні копії договорів дарування, вони були посвідчені приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровані відповідним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Також у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 є донькою відповідача ОСОБА_1 , який в свою чергу з 10.08.2013 року перебував в зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_4 , шлюб між якими було розірвано рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 24.05.2019 року, від шлюбу останні, зокрема, мають двох малолітніх дітей 2014 та 2017 року народження.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом визнання правочину недійсним.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст.ст.203, 717 ЦК України передбачено, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але однаіз сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин,які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи пронаявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Таким чином, обман слідрозуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї з історін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінно умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодообставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у Постановах ВСУ від 16.03.2016 провадження № 6-93цс16, від 27.04.2016 провадження № 6-372цс16, постанові КЦС ВС від 01.08.2018 провадження № 61-971св18.

З досліджених у судовому засіданні оскаржуваного договору дарування вбачається, що під час його укладення приватний нотаріус ХМНО Звєрєв А.М. діяв у межах своїх повноважень, та з дотриманням вимог відповідних приписів ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказам МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції чинної на момент укладення зазначеного правочину).

Так згідно приписів ст. 45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Згідно п.п.1-4 глави 6 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) (далі «Порядок») нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, згідно п.п.3,4,6 глави 9 «Порядку» перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними ЗУ «Про нотаріат».

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

У судовому засіданні з показань відповідача та представника третьої особи ОСОБА_4 встановлено, що дарувальник ОСОБА_5 була присутня під час укладення оскаржуваного договору, мала задовільний стан, як психічного так і фізичного здоров`я, власноручно підписувала оскаржуваний договір, будь які заперечень та зауважень щодо вчинених нею дій не висловлювала. Протилежних доказів сторони у судовому засіданні не висловлювали.

Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні сторонами по справі, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, так як у суду не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо наявності на час підписання зазначеного договору вади зору у ОСОБА_5 , що на її думку унеможливлювало ознайомлення з текстом зазначених договорів, та розцінює їх критично, як спосіб з метою досягнення задоволення позовних вимог, так як з наданих позивачем відповідних медичних документів вбачається наявність у позивача відповідних вікових хронічних захворювань, в тому числі і органів зору. Однак зазначені медичні документи не містять даних щодо неможливості позивачем на час укладення договорів самостійно прочитати їх текст.

Також суд не приймає до уваги перебування на час укладення зазначених угод ОСОБА_5 в похилому віці, так як встановлено в судовому засіданні під час укладення зазначених угод остання перебувала в задовільному фізичному та психічному стані, який надавав їй можливість в повній мірі усвідомлювати характер та наслідки своїх дій.

Крім того, зі змісту оскаржуваного договору дарування, зокрема пункту 6 договору, вбачається, що під час підписання договору сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти ці договори на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали ці договори не під впливом помилки, обману або насильства; уклали ці договори без наміру приховати інші угоди (дії); договори не є фіктивними або удаваними та не суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони підтвердили, ніяких підстав для визнання в майбутньому цих правочинів недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно. Зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі.

В примітку до договору зазначено, що текст цього договору прочитано нотаріусом вголос, ст.640 ЦК України, зміст п. 7, 8 «Правил користування приміщенням житлових будинків з прибудинковою територією», затверджених Постановою КМУ від 08.10.92 року № 572 сторонам роз`яснено». Текст договору сторонами прочитаний, що й було посвідчено власноручно підписами сторін.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні оскаржуваного договору ОСОБА_5 не помилялася з приводу природи оспорюваного договору дарування, розуміла який договір вона укладає та зміст прав та обов`язків, які у неї виникають на підставі такого договору та бажала укласти саме договір дарування. Доказів того, що ОСОБА_5 не мала наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених договором дарування, позивачем суду не надано.

При таких обставинах, суд вважає, що на виконання приписів ст.44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановив дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування нерухомого майна, а не будь який інший договір, роз`яснив сторонам вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановив відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Крім того, відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає до уваги визнання позову відповідачами, як підставу для задоволення позовних вимог, та розцінює її як спосіб досягнення сумісної з позивачем мети позбавлення в подальшому права власності третьої особи ОСОБА_4 на спірне майно, яке нею було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб.

Суд, з урахуванням наявності на теперішній час неприязних стосунків та майнових спорів між колишнім подружжям - відповідачем та третьою особою, щодо наявності яких останні не заперечують та інших досліджених обставин справи, приходить до висновку, що зазначений позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача.

При таких обставинах приписи ч. 4 ст. 206 ЦПК України не підлягають застосуванню, так як визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб.

Відповідно до приписів ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся ОСОБА_5 під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_1 , що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто позивач не довела обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, а посилання лише на те, що ОСОБА_5 з умовами договору особисто не ознайомилась у зв`язку з вадами зору, не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсним договору дарування, так як зазначені пояснення не підтверджені у судовому засіданні допустимими об`єктивними доказами, а тому судом розцінюються критично, та сприймаються як спосіб досягнення своєї мети задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні зазначених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з останньої на користь держави підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 230, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 15 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Шишкін