Провадження №2/369/6985/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кірса Віталія Вікторовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 3», третя особа: ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кірса Віталій Вікторович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову.

Свої вимоги мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 3», третя особа: ОСОБА_2 про витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «Петрівський квартал 3» на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

В зв`язку із чим, як вбачається із обставин поданого позову між сторонами виник спір з приводу захисту права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , яку Позивач просить витребувати із незаконного володіння Відповідача ( віндикація).

Вказаний судовий спір виник внаслідок того, що після укладення договору купівлі- продажу майнових прав № 11/ПК7_ ЛУ4 від 29.12.2020 року та, в подальшому повної сплати вартості за придбаний об`єкт, внаслідок чого як зазначає позивач, він, як інвестор набув майнові права на об`єкт інвестування: квартиру АДРЕСА_1 , а відтак саме позивач є тою особою, якій належить первісне право (тотожне праву власності) на цей об`єкт (квартиру) і після завершення будівництва об`єкта вказаного нерухомості саме позивач набув права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

В свою чергу Позивач обґрунтовує свій позов тим, що відповідач-1, в порушення умов укладеного із Позивачем (інвестором) договору, та отримавши від останнього повну ціну об`єкта інвестування, після введення об`єкта в експлуатацію не повідомив позивача та не виконав дій відповідно до умов договору щодо передачі готового об`єкта інвестування позивачу для здійснення за ним державного реєстрації права власності та в порушення договірних зобов`язань зареєстрував право власності на вказане майно за собою, чим порушив відповідне речове право позивача на вказану річ, яке підлягає захисту шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння.

При цьому, також Позивач зазначає, що 08.11.2021 року на підставі договору іпотеки № 6038 від, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. Відповідач передав вказане приміщення в іпотеку фізичній особі - ОСОБА_2 , в якості забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики.

Попри те, що після укладення згаданого договору іпотеки щодо спірного приміщення, в державному реєстрі речових прав було зареєстровано заборону відчуження, на підставі укладеного договору іпотеки, однак в силу приписів ст.9 Закону України «Про іпотеку», у відповідачів наразі існує реальна можливість відчуження спірне приміщення, як-то шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ( ст. 35-38 ЗУ «Про іпотеку» ) на виконання основного зобов`язання або передачі приміщення в наступну іпотеку, або іншим чином відчужити даний об`єкт третій особі за погодженням із іпотекодержателем.

Проте, в разі відчуження приміщення третім особам або звернення на нього стягнення це не тільки ускладнить повернення його у власність та у фактичне володіння позивача, але може призвести і до порушення прав третіх осіб та до нових судових спорів.

Негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для титульного власника наразі є меншими з тими негативними наслідками, які можуть настати для позивача в результаті невжиття цих заходів.

Представник позивача у своїй заяві просив суд звернути увагу суду на те, що обрані заходи забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки відповідне майно фактично перебуває у володінні Відповідача, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Таким чином, враховуючи, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позову, оскільки майно, щодо якого виник спір може бути відчуженим, забезпечення позову шляхом накладення арешту є домірним позовній вимозі та спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення.

Щодо зустрічного забезпечення.

Метою зустрічного забезпечення є забезпечення позивачем відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Однак накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 не призведе до збитків Відповідача. Викладені в заяві заходи забезпечення позову жодним чином не обмежить право Відповідача щодо використання нерухомого майна до вирішення спору по суті, оскільки унеможливить лише його відчуження, а не отримання вигоди від користування приміщенням.

Тому, на підставі викладеного просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладенням арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 3» ( ).

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

У зв`язку з відсутністю сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Враховуючи викладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом спору, що буде у цій справі, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 3» ( ), так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника.

Враховуючи викладене заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

При цьому таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кірса Віталія Вікторовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 3», третя особа: ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 3» ( )

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , адреса проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Інформація про боржника: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 3», місце знаходження 08130, вул. Соборна, 2 В, с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, .

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Суддя Тетяна ДУБАС