Справа № 697/2063/22
Провадження № 2/697/156/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

представника позивача адвоката Гончарука А.В.,

представника відповідача адвоката Мосійчука В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) через свого представника адвоката Гончарука Андрія Володимировича (далі також ОСОБА_3 , представник позивача) звернувся в Канівський міськрайонний суд Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , відповідач), третя особа: Страхова компанія «Провідна» (далі також СК «Провідна», третя особа) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.01.2021 близько 11.00 год. в м. Каневі, Черкаської області на перехресті головної дороги по вул. О.Кошового та другорядної дороги по вул. Енергетиків, на площі Шевченка, мала місце дорожньо-транспортна подія за участю транспортних засобів автомобіля ВАЗ-2170, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі в напрямку вул. Шевченка, та автомобіля Тойота РАВ-4, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснював рух з другорядної дороги на головну дорогу, внаслідок чого керований відповідачем автомобіль спричинив керованому позивачем автомобілю механічні ушкодження передньої лівої частини автомобіля (переднє ліве крило, передня ліва частина переднього бампера).

За даним фактом дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП відносно водія ОСОБА_2 не складався, сторони справи повідомили гаранта відповідальності Страхову компанію «Провідна» про обставини пригоди, відповідач визнав себе винуватим у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні матеріальної шкоди автомобілю позивача, надав позивачу усні гарантії в добровільному порядку відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду, але по цей час уникає виконання прийнятих на себе зобов`язань.

Розмір невідшкодованої матеріальної шкоди внаслідок ДТП автомобілю позивача складає 8600,00 грн., на підставі висновку про оцінку ПП «Інформаційно-консультативного центру» по визначенню вартості матеріальних збитків внаслідок пошкоджень, завданих при ДТП, вартість проведеного дослідження складає 1500,00 грн.

Винуватість керованого відповідачем транспортного засобу була забезпечена на випадок страхового випадку в разі заподіяння шкоди перед третіми особами згідно страхового полісу АР № 4649686 від 17.09.2020, виданого Страховою компанією «Провідна», яка відмовляється здійснювати страхове відшкодування без відповідного рішення суду про винуватість конкретного водія, тому позивачем обрано саме такий вид захисту порушеного права, з приводу чого позивач звертається до суду у відповідності до гарантій, визначених ст.ст. 55, 129 Конституції України, з зазначеними позовними вимогами.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоду, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

У відповідності до гарантій, визначених ст. 1166 ЦК України, відповідач має пряме зобов`язання по відшкодуванню спричиненої матеріальної шкоди в сумі 8600,00 грн. та розміру заподіяної моральної шкоди у відповідності до гарантій, визначених ст. 1167 ЦК України, в сумі 5000,00 грн.

Оскільки встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача, що призвели до ДТП, було пошкоджено майно позивача, суд повинен прийняти до уваги доводи позовної заяви про те, що позивачу було завдано моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав як потерпілий, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, а саме позивач користувався автомобілем, який був придбаний ним на заощадження, який ним тривалий час збиралися, дуже відповідально відносився до його технічного стану, зовнішнього вигляду, цей автомобіль став для позивача частиною його життя, він використовує його оскільки його життя пов`язане з постійними поїздками, пов`язане з роботою, обслуговуванням господарства за межами міста, автомобіль було пошкоджено під час діючого карантину, що призвело до того, що позивач на певний час позбувся можливості використовувати свій автомобіль для пересування, а рух громадського транспорту було припинено, внаслідок чого позивач був змушений винаймати інший транспорт та користуватися послугою «таксі». Таким чином, позивач був позбавлений постійно використовувати автомобіль в повсякденному житті як засіб пересування та був вимушений займатися ремонтом автомобіля.

Внаслідок ДТП та пошкодження транспортного засобу було порушено буденне життя позивача, створено моральний та психологічний дискомфорт, оскільки пошкоджено засіб для пересування і він не підлягає експлуатації протягом тривалого часу, тобто змінено ритм життя, психоемоційний стан, психологічний стрес з приводу того, що могли мати інші тяжкі безповоротні наслідки. Позивач тривалий час жив з відчуттям того, що автомобіль втратив первинну товарну вартість, оскільки до цього часу будь-яких пошкоджень не отримував. У позивача змінилося ставлення до характеристик та можливостей транспортного засобу, кожного дня він переймався про те, що автомобіль вже не тієї якості, якої був до часу ДТП.

Таким чином, позивач вважає, враховуючи вимоги розумності, справедливості та виваженості, розмір заподіяної моральної шкоди підлягає визначенню та стягненню з відповідача саме в розмірі 5000,00 грн.

З огляду на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь розмір заподіяної матеріальної шкоди в сумі 8600,00 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а також судові витрати по справі.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30.12.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.49).

18.01.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву в якому відповідачем зазначено про те, що з таким способом захисту порушених прав позивача він не погоджується і вважає, що відповідачем у даній справі має бути виключно ПрАТ «СК «Провідна», а тому пред`явлення позову до неналежного відповідача свідчить про умисні та недобросовісні дії позивача і свідчать, що позивач пред`явив заздалегідь необґрунтований позов і при цьому мав на меті ущемлення прав та інтересів відповідача. Вказані обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також з посиланням на правові позиції Верховного Суду відповідачем вказано, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», покладання позивачем на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідач звертає увагу, що його цивільно-правова відповідальність, як володільця автомобіля марки TOYOTA RAV-4, д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» згідно страхового полісу АР № 4649686 від 17.09.2020. Ліміт відповідальності у разі настання страхового випадку при заподіянні майнової шкоди перед третіми особами встановлено в розмірі 130 000 грн., франшиза 0,00 грн.

23.01.2021 позивач та відповідач звернулися до ПрАТ «СК «Провідна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 22.01.2021.

Представником ПрАТ «СК «Провідна» Олексієнком А.В. проведено огляд автомобіля позивача, за результатами якого 11.02.2021 складено Акт за № первинного (додаткового) огляду транспортного засобу автомобіля ВАЗ 2170, д.н.з. НОМЕР_1 до якого долучено фотознімки автомобіля з пошкодженнями.

Відповідач звертає увагу на світлини, які додані представником страхової компанії ОСОБА_4 до Акту огляду ТЗ позивача. На даних світлинах зображені незначні пошкодження і подряпини на лівій частині переднього бампера та передньому лівому крилі автомобіля ВАЗ 2170, д.н.з. НОМЕР_1 , які займають площу не більше 20 відсотків від загальної площі даного бампера та крила автомобіля. При цьому, структурна цілісність бампера та лівого переднього крила ТЗ не порушена і дані пошкодження не можуть жодним чином впливати на звичайний рух даного ТЗ.

Отримані ушкодження у вигляді незначних подряпин переднього крила і бампера не загрожують безпеці руху, світлові показники поворотів та світла фар не ушкоджені.

У позивача після отримання повідомлення ПрАТ «СК «Провідна» від 24.05.2021 за вих. № 17-10/2713 про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування з`явилось право звернутись до суду з позовною заявою про відшкодування страхового відшкодування, залучивши в якості відповідача саме ПрАТ «СК «Провідна».

Натомість, позивач подав позов до неналежного відповідача ОСОБА_2 .

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 5 000 грн., відповідач вважає таку вимогу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення судом, оскільки факт завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності відповідача не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи та позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаної позовної вимоги.

З огляду на вказані доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати (а.с.54-67).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Гончарука А.В.

Представник позивача адвокат Гончарук А.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, свої інтереси в суді доручив представляти адвокату Мосійчуку В.М.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Мосійчук В.М. щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити на підставі доводів, які викладені у письмовому відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи ПрАТ «СК «Провідна» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений судом належним чином шляхом направлення на її адресу судових повісток та електронних повідомлень, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він працює на посаді директора СТО «Канів Лада». Його запросили приїхати на місце ДТП в січні 2021 року. Коли він приїхав, то на місці події були працівники поліції. На місці ДТП були 2 пошкоджених автомобілі, в одного з яких було пошкоджено бампер та крило. Він повідомив, що робити потрібно все крило, оскільки воно було вже пошкоджене раніше і зремонтоване грубо. На якому автомобілі був Куча свідок не пам`ятає. Учасники ДТП тоді домовились ремонтувати пошкодження, які завдані ОСОБА_6 . Свідок бачив свіжі пошкодження і бачив, які пошкодження були завдані раніше. В нього також є фото, які підтверджують завдані пошкодження автомобіля. Тоді він виписував рахунок за ремонт автомобіля, зазначене в рахунку 20% означає пошкодження, які завдані при ДТП. Експлуатувати автомобіль жодних перешкод не було, його можна було використовувати за призначенням. Власник пошкодженого автомобіля був на території його СТО, але більше не з`являвся і не привозив автомобіль на ремонт. Визначеної суми було достатньо для ремонту автомобіля, який був пошкоджений внаслідок ДТП. Хто його викликав на місце ДТП не пам`ятає.

Заслухавши в судовому засіданні доводи представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2021 близько 11.00 год. в м. Каневі, Черкаської області на перехресті головної дороги по вул. О.Кошового та другорядної дороги по вул. Енергетиків, на площі Шевченка, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів автомобіля ВАЗ-2170, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі в напрямку вул. Шевченка, та автомобіля Тойота РАВ-4, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснював рух з другорядної дороги на головну дорогу, внаслідок чого керований відповідачем автомобіль спричинив керованому позивачем автомобілю механічні ушкодження передньої лівої частини автомобіля (переднє ліве крило, передня ліва частина переднього бампера).

Цивільно-правова відповідальність керованого відповідачем транспортного засобу була застрахована на випадок страхового випадку в разі заподіяння шкоди перед третіми особами у ПрАТ «СК «Провідна», про що свідчить страховий поліс АР № 4649686 від 17.09.2020, виданий страховою компанією «Провідна». Ліміт відповідальності у разі настання страхового випадку при заподіянні майнової шкоди перед третіми особами встановлено в розмірі 130 000 грн., франшиза 0,00 грн. (а.с.74).

За даним фактом дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП відносно водія ОСОБА_2 не складався, сторони справи повідомили гаранта відповідальності Страхову компанію «Провідна» про обставини пригоди, відповідач визнав себе винуватим у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні матеріальної шкоди автомобілю позивача.

Так, з наявного в матеріалах справи повідомлення № від 26.01.2021 ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «СК «Провідна» про настання збитку, спричиненому в результаті ДТП, яка сталася за участю транспортного засобу Страхувальника ПрАТ «СК «Провідна», майну потерпілого ВАЗ 2170 (а.с.19), а також позивачем надано страховій компанії відповідні письмові пояснення по факту ДТП (а.с.20).

Крім цього, ОСОБА_2 повідомлено ПрАТ «СК «Провідна» про настання ДТП за участю транспортного засобу Страхувальника ПрАТ «СК «Провідна» - TOYOTA RAV4 (повідомлення № ). У вказаному повідомленні наявний підпис відповідача навпроти графи «В даному ДТП свою вину визнаю в повному обсязі, оскаржувати дане рішення в компетентних органах не буду» (а.с.25), а також відповідачем надано страховій компанії відповідні письмові пояснення по факту ДТП (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до ПрАТ «СК «Провідна» із заявами про виплату страхового відшкодування за подією, що сталася 22.01.2021 та вказаною страховою компанією надавалися відповіді від 05.03.2021 за вих. №2401-11/001 та 02.04.2021 за вих. №2401-11/002, що протягом тривалого часу з дати настання ДТП, ОСОБА_1 не надані документи необхідні для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та для виконання подальшої процедури врегулювання заявленої події необхідно надати заяву про виплату страхового відшкодування з зазначенням банківських реквізитів (а.с.27, 28).

Також на запит представника позивача адвоката Гончарука А.В. страховою компанією надано лист-відповідь від 07.04.2021 № 17-12/1911 в якому зазначено, що потерпілим ОСОБА_1 станом на дату реєстрації листа не було надано заяви про виплату страхового відшкодування відповідно до Закону (а.с.39).

24.05.2021 ПрАТ «СК «Провідна» позивачу надала відповідь щодо виплати по справі № . Так, при розгляді матеріалів справи страховою компанією було встановлено, що після настання ДТП ОСОБА_1 викликав на місце події поліцію, проте будь-яких документів про факт настання ДТП поліцією не складено; згідно письмових пояснень ОСОБА_1 інший учасник ДТП ОСОБА_2 погодився відшкодувати збитки, тому «Європротокол» на місці ДТП не було складено та до страхової компанії не надавався. Тому на даний час цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_2 не настала та у ПрАТ «СК «Провідна» не виникає зобов`язання відшкодувати заподіяну ОСОБА_1 шкоду. Враховуючи викладене, до отримання документа (рішення суду) підтверджуючого настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_2 у ПрАТ «СК «Провідна» відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування за пошкоджений 22.01.2021 на вул. Кошового у м. Каневі автомобіль ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.40).

Позивачем надано аналітичний висновок ПП «Інформаційно-консультаційний центр» про визначення вартості матеріальних збитків внаслідок пошкоджень завданих при ДТП, автомобілю ВАЗ 2107030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ПП «Інформаційно-консультаційний центр» здійснило роботи по визначенню вартості матеріальних збитків внаслідок пошкоджень завданих при ДТП зазначеному автомобілю та вартість таких збитків складає станом на серпень 2022 року вересень 2022 року 8 600 грн.

Позивачем в позовній заяві також вказано про завдання йому моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав як потерпілий у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, а саме, позивач користувався автомобілем, який був придбаний ним на заощадження, які ним тривалий час збиралися, дуже відповідально відносився до його технічного стану, зовнішнього вигляду, цей автомобіль став для нього частиною його життя, він використовує його оскільки його життя пов`язане з постійними поїздками, пов`язані з роботою, обслуговуванням господарства за межами міста. Автомобіль було пошкоджено під час діючого карантину, що призвело до того, що позивач на певний час позбувся можливості використовувати свій автомобіль для пересування, а рух громадського транспорту було припинено, внаслідок чого позивач був змушений винаймати інший транспорт та користуватися послугою «таксі». Таким чином позивач був позбавлений постійно використовувати автомобіль в повсякденному житті як засіб пересування, та був вимушений займатися ремонтом автомобіля.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь розмір заподіяної матеріальної шкоди в сумі 8 600 грн. та розмір заподіяної моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначає, що відповідальним за спричинену йому внаслідок ДТП шкоду є відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на норми статті 1187 ЦК України, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Однак, з такими доводами позивача суд не може погодитися, виходячи з наступного.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України, володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з встановленими судом обставинами, автомобілем ВАЗ 2170, державний номерний знак НОМЕР_1 , пошкодженим в результаті ДТП, керував позивач ОСОБА_1 в якого наявне відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, тобто використовував зазначений транспортний засіб на законних підставах Відповідно позивач, якому належить транспортний засіб на праві власності, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну, за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому доводи позивача про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

Отже, з огляду на зазначені уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), суд не може погодитися з доводами позивача про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Матеріали справи свідчать, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Провідна», водночас відповідачем у справі є лише ОСОБА_2 , а матеріали справи не містять письмового підтвердження залучення ПрАТ «СК «Провідна» як співвідповідача у справі. Отже, у цій справі належним відповідачем є ПрАТ «СК «Провідна» (у межах суми ліміту страхового відшкодування).

У разі відмови страхової компанії у відшкодуванні завданої майнової шкоди, позивач має право звернутися з позовом до суду, залучивши саме страхову компанію в якості відповідача.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди в сумі 5 000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди.

Як зазначалося вище, позивач обґрунтував вказану позовну вимогу тим, що внаслідок ДТП, яке мало місце 22.01.2021 в м. Каневі було пошкоджено його автомобіль ВАЗ 2170, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску внаслідок протиправних дій позивача і йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у тому, що відповідач відповідально відносився до технічного стану автомобіля, його зовнішнього вигляду. Автомобіль було пошкоджено під час дії карантину, тому позивач позбувся можливості використовувати свій автомобіль для пересування, а рух громадського транспорту було припинено, внаслідок чого позивач був змушений винаймати інший транспорт та користуватися послугою «таксі». Таким чином позивач був позбавлений постійно використовувати автомобіль в повсякденному житті як засіб пересування та був вимушений займатися ремонтом автомобіля. Внаслідок ДТП та пошкодження автомобіля було порушене буденне життя позивача. Створено моральний та психологічний дискомфорт, оскільки пошкоджено засіб для пересування і він не підлягав експлуатації протягом тривалого часу, тобто змінено ритм життя, психоемоційний стан, психологічний стрес з приводу того, що автомобіль втратив первинну товарну вартість, оскільки до цього часу будь-яких пошкоджень не отримував.

Суд звертає увагу, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.

Позивач не довів жодними належними та допустимими доказами наявності вини відповідача у спричиненні йому моральних страждань, як і не довів розміру моральної шкоди. Тим паче, що позивачем додано до позовної заяви письмові докази, які повністю спростовують всі наведені ним отримані душевні страждання.

Так, згідно Акту первинного (додаткового) огляду транспортного засобу автомобіля ВАЗ 2170, д.н.з. НОМЕР_1 , проведеного 11.02.2021 представником ПрАТ «СК «Провідна» Олексієнком А.В. було встановлено, що до моменту ДТП автомобіль позивача вже мав пошкодження переднього бампера та переднього лівого крила.

На фотокартках, які додані представником страхової компанії ОСОБА_4 до Акту огляду ТЗ позивача зображені незначні пошкодження і подряпини на лівій частині переднього бампера та передньому лівому крилі автомобіля ВАЗ 2170, д.н.з. НОМЕР_1 , які займають площу не більше 20 відсотків від загальної площі даного бампера та крила автомобіля. При цьому, структурна цілісність бампера та лівого переднього крила ТЗ не порушена і дані пошкодження не можуть жодним чином впливати на звичайний рух вказаного ТЗ. Отримані ушкодження у вигляді незначних подряпин переднього крила і бампера не загрожують безпеці руху, світлові показники поворотів та світла фар не ушкоджені.

Вказані обставини також підтверджені свідком ОСОБА_5 в судовому засіданні.

Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування на його користь моральної шкоди, оскільки факт завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності відповідача не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи та позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаної позовної вимоги.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням дорожньо-транспортної пригоди, слід відмовити повністю.

Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Положеннями ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, з матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснював адвокат Мосійчук Вадим Михайлович, який на підтвердження повноважень представника надав суду ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СА № 1045662, виписаний на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 06.01.2023, який підписано сторонами: клієнтом ОСОБА_2 та адвокатом Мосійчуком Вадимом Михайловичем (а.с.72, 76), а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.04.2011 (а.с.73).

Як встановлено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Таким чином, повноваження адвоката Мосійчука В.М., як представника відповідача, підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством - ордером. Подання суду інших документів з цією метою не передбачено.

Наявні у справі матеріали безперечно свідчать про те, що ОСОБА_7 брав участь у розгляді справи, як адвокат, на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.01.2023, укладеного з відповідачем ОСОБА_2 (а.с.76).

При цьому, жодних підстав стверджувати про те, що правова допомога адвокатом Мосійчуком В.М. надавалась відповідачу на безоплатній основі, не встановлено.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом надано Договір про надання правової допомоги від 06.01.2023, укладений між адвокатом Мосійчуком В.М. та клієнтом ОСОБА_2 (а.с.76), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.77), акт приймання-передачі виконаної роботи за надану правову допомогу від 16.01.2023 (а.с.78), квитанцію до прибуткового касового ордеру від 16.01.2023, з якої вбачається, що клієнт ОСОБА_2 сплатив адвокату Мосійчуку В.М. - 10000 грн. (а.с.79).

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд при ухваленні додаткового рішення враховує правову позицію, висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у вказаних вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до ч.ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проаналізувавши надані представником відповідача розрахунки, суд приходить до висновку, що не всі заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим ним часом на надання таких послуг. Сума в 10000 грн. не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому суд вважає за необхідне зменшити заявлені до стягнення з іншої сторони судові витрати на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого представником відповідача договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.01.2023, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 50% від розміру прожиткового мінімуму для прецездатних осіб за одну годину роботи адвоката на підставі наданого адвокатом розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу готівковими коштами протягом трьох днів з дня підписання розрахунку суми гонорару (п. 3.1 договору).

Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року становить 2684,00 грн.

Тобто, виходячи з умов укладеного договору про надання правової (правничої) допомоги, вартість однієї години роботи адвоката становить 1342 грн. (50% від 2684 грн.)

Суд вважає неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг кількість витрачених годин адвокатом Мосійчуком В.М. на ознайомлення, вивчення та правовий аналіз матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 та додатків до неї, як ним зазначається, витрачено 2 годину часу, а тому, суд вважає за необхідне зменшити кількість годин за надані послуги до 30 хвилин, що дорівнює 671 грн.; підготовка процесуальних документів (відзив проти позову та додатків до відзиву; підготовка запитань до сторін та свідків у справі), суд вважає за необхідне зменшити кількість годин за надані послуги до 2 год., що дорівнює 2684 грн.; участь у судових засіданнях відповідає вказаному в розрахунку часу 1 год. 30 хв., що підтверджено записами судових засідань - 2013 грн..

Таким чином, виходячи з встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 5368 грн. (671 грн. + 2684 грн. + 2013 грн. = 5368 грн.), які можна вважати необхідними і неминучими для відповідача та який залучив адвоката для надання йому професійної правничої допомоги, а тому зазначена сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 5368,00 грн. (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 20.06.2023.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» (ПрАТ «СК «Провідна»), ; місцезнаходження: пр. Повітрофлотський, 25, м. Київ, 03049.

Головуючий Б . К . Скирда