Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 199/4576/21

провадження № 61-5450св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Амур-Нижньодніпровський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва Оксана Миколаївна,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - Дніпровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року в складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Амур-Нижньодніпровський районний у місті Дніпрі відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва Оксана Миколаївна, про встановлення факту батьківства.

В обґрунтування позову вказав, що він є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Його батьки познайомились 24 серпня 2000 року, а з жовтня 2001 року почали проживати однією сім`єю як чоловік та дружина у квартирі, що належала на праві власності ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).

Оскільки його батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі, після його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) запис про батька в книзі записів актів громадянського стану про народження було проведено за прізвищем матері « ОСОБА_2 », а ім`я та по батькові батька - за вказівкою матері на підставі частини другої статті 5 Кодексу про шлюб та сім`ю.

Після його народження батьки продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, разом займались його вихованням. ОСОБА_4 завжди визнавав себе його батьком, виконував свої батьківські обов`язки, піклувався про його здоров`я, навчання, фізичний, духовний та моральний розвиток.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 раптово помер. Саме ОСОБА_2 займалася похованням ОСОБА_4 та отримувала усі необхідні документи, у тому числі й свідоцтво про смерть. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із спірної квартири.

29 травня 2019 року він та його матір ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, проте не змогли її оформити, оскільки матір не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та не надала судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю, а він не довів, що ОСОБА_4 є його батьком.

За таких обставин позивач просив визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та внести зміни до актового запису про народження № 522 від 03 червня 2002 року, зробленого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, шляхом зазначення у відомостях про батька дитини ОСОБА_4 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внесено зміни в актовий запис від 03 червня 2002 року № 522, складений відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про народження ОСОБА_1 , записати батьком дитини: батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався наявністю фактичних обставин, які підтверджують спільне проживання матері позивача й особи, яку позивач вважає своїм батьком, ведення ними спільного господарства до народження дитини, спільне її виховання та утримання. Вказані обставини на переконання суду підтверджені наданими позивачем письмовими доказами, а також показаннями свідків, яким суд надав правову оцінку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 рокузалишено без змін, апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради нарішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року закрито.

Апеляційний суду погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач надав належні та допустимі докази, які в своїй сукупності підтверджують факт батьківства ОСОБА_4 , тоді як відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, не надала будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів, правом брати участь у судових засіданнях та заявляти клопотання щодо допиту свідків також не скористалася.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Дніпровської міської ради, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наведені заявником обставини не можуть бути визнані такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному Дніпровською міською радою рішенні питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Установивши, що оскаржуваним судовим рішенням не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка звернулась із апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У квітні 2023 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення судів попередніх інстанцій, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 вересня 2020 року в справі № 758/7094/19, від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 234/17511/19, від 10 червня 2021 року в справі № 750/5549/19, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із відсутністю спадкоємців за законом або заповітом територіальна громада міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради має право на визнання спадкового майна відумерлою спадщиною. Водночас набуття позивачем прав на спадкування як спадкоємця першої черги у зв`язку із встановленням факту батьківства відносно померлого спадкодавця позбавляє Дніпровську міську раду права на визнання спадщини відумерлою, а тому висновок апеляційного суду про те, що рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, є безпідставним.

Крім того, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про наявність у матеріалах справи доказів, які достовірно підтверджують визнання померли свого батьківства відносно позивача за життя, зокрема спільне проживання та ведення спільного господарства ним та матір'ю позивача до його народження, спільне виховання або утримання дитини. Таким чином, висновки щодо батьківства померлого відносно позивача ґрунтуються виключно на припущеннях.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У травні 2023 року до суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень. В обґрунтування доводів відзиву заявник зокрема вказав, що після смерті ОСОБА_4 він як спадкоємець першої черги та його матір ОСОБА_2 як спадкоємець четвертої черги подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені статтею 1270 ЦК України, а тому посилання Дніпровської міської ради про відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 є безпідставними.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Дніпропетровськ. Його батьками є: батько - ОСОБА_6 , громадянин України; мати - ОСОБА_2 , громадянка України, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 522 від 03 червня 2022 року (а. с.10).

Згідно із листом голови правління ЖБК-83 «Таксист» №16 від 16 серпня 2021 року ОСОБА_4 проживав за адресою - АДРЕСА_1 разом зі своєю сім`єю - ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 і нарахування комунальних послуг здійснювалося на всіх фактично проживаючих у квартирі (а. с. 64).

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що з 80-х років дружила з ОСОБА_4 , а потім познайомилася зі ОСОБА_2 , часто вони один у одного були у гостях. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 проживали разом ще до народження ОСОБА_1 . ОСОБА_4 визнавав ОСОБА_1 своїм сином, на роботі брав путівки для сина.

Допитана свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_2 і вони стали сусідами. Потім стала проживати з ним ОСОБА_2 і у них народився син ОСОБА_1 . Проживали однією сім`єю до самої смерті ОСОБА_4 . Більше з ОСОБА_4 ніхто не проживав.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що познайомилася з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , потім у них зі ОСОБА_2 народився син ОСОБА_1 . Оскільки свідок дружила з родиною і є хрещеною ОСОБА_1 , то часто ходили у гості один до одного. Проживали ОСОБА_4 зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вул. Комсомольська. Всі друзі і на роботі знали, що ОСОБА_4 батько ОСОБА_1 і він за життя завжди себе визнавав батьком останнього.

Сторони не заперечують обставини звернення до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року в справі № 199/4577/21 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва О. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі АДРЕСА_2 .

Вказане судове рішення не набрало законної сили у зв`язку із його оскарженням Дніпровською міською радою.

Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 203/4195/20 (провадження № 61-17958св21) залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ЖБК № 83 «Таксист», Центрального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва О. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та зобов`язання вчинити дії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суди в указаній справі керувались тим, що позивач пред`явив позов без залучення всіх обов`язкових відповідачів, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Водночас при розгляді цієї справи суди дійшли висновку, що зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених обставин щодо наявності інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , а також пред`явлення позивачем вимог, що стосуються квартири, яка є предметом спадкування, може вплинути на розмір часток інших спадкоємців у спадщині, що може свідчити про наявність спору між позивачем та іншими спадкоємцями щодо обсягу спадкового майна та розміру їх часток у спадщині.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду («VOLOVIK v. UKRAINE», 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Оскаржуючи судове рішення, не залучена до участі в справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 591/1506/14-ц (провадження № 61-17709св21).

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Дніпровської міської ради, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що наведені заявником обставини не можуть бути визнані такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному Дніпровською міською радою рішенні питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

В апеляційній та касаційній скаргах Дніпровська міська рада своє право на апеляційне оскарження суду першої інстанції обґрунтовувала наявністю у територіальної громади м. Дніпра права на спадкування майна померлого ОСОБА_4 .

Відповідно до положень статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Аналіз статті 1277 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що для набуття майном статусу відумерлого, по-перше, необхідна відсутність спадкоємців, або ж їх відмова від прийняття спадщини. По-друге, звернення органу місцевого самоврядування до суду з відповідною заявою після спливу одного року з часу відкриття спадщини. І по-третє, статус відумерлого майна повинен бути встановлений відповідним судовим рішення. Лише за наявності хоча б однієї з вказаних умов, відсутності прямих спадкоємців, орган місцевого самоврядування набуває права звертатися до суду та брати участь в спорах щодо спадкування.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 14 березня 2019 року в справі № 523/16155/17 (провадження № 61-2560св19).

З матеріалів цієї справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що принаймні три особи в судовому порядку намагаються довести наявність у них статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_4 : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справи №№ 199/4577/21, 203/4195/20 ) і лише за умови недоведення особами, в судовому порядку цього статусу Дніпровська міська рада матиме законний інтерес претендувати на набуття права власності на майно померлого.

Водночас колегія суддів враховує, що матеріали справи, а також дані Єдиного державного реєстру судових рішень не містять відомостей про звернення Дніпровської міської ради до суду із вимогами про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою та наявність відповідного судового рішення про статус майна як відумерлого.

Отже, після спливу більш як 4 років після смерті ОСОБА_4 на його спадщину претендують три фізичні особи, а територіальна громада не реалізувала свій інтерес щодо набуття права власності на спадщину ОСОБА_4 , яку вважає відумерлою. Водночас, територіальна громада намагається в апеляційному порядку оскаржити судове рішення про встановлення факту батьківства померлого.

За таких обставин викладені у касаційній скарзі аргументи Дніпровської міської ради щодо порушення вказаним судовим рішенням її прав як суб`єкта можливого звернення до суду із позовом про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою не спростовують висновки апеляційного суду про те, що права, інтереси та обов`язки заявника рішенням суду першої інстанції не вирішувались.

Доводи щодо порушення прав Дніпровської міської ради перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження.

Врахувавши, що Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу у справі, в якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час закриття апеляційного провадження є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 вересня 2020 року в справі № 758/7094/19, від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 234/17511/19, від 10 червня 2021 року в справі № 750/5549/19, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Так, скасовуючи рішення суддів попередніх інстанцій та направляючи справу 758/7094/19 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд керувався тим, що місцевий суд не встановив, чи зверталася територіальна громада із заявою про визнання спадщини відумерлою та чи існує спір про право між нею та заявником. У справі, що переглядається, після спливу більше як 4 років відсутні дані, що орган місцевого самоврядування звертався до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції в справі № 523/9076/16-ц суд касаційної інстанції вказав незгоду з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не вжив заходів, щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять відомостей про дотримання судом першої інстанції положень статті 272 ЦПК України щодо надсилання та вручення належним чином рішення суду заявнику, що є безпосереднім обов`язком суду.

У справі № 234/17511/19 Верховний Суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що встановлений законом строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини пропущений ним з поважних причин. Предметом спору в справі № 750/5549/19 є визнання спадщини відумерлою за відсутності спадкодавців майна померлої особи.

Тоді як у справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли щодо встановлення факту батьківства з метою здійснення спадкових прав.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, безпідставними є посилання позивача на висновки Верховного Суду, висловлені у наданих для порівняння постановах, оскільки зміст і характер відносин між учасниками вказаних справ не свідчить про подібність правовідносин у справі, що є предметом касаційного перегляду.

Колегія суддів враховує, що за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради рішення суду першої інстанції не переглядалось, однак касаційна скарга містить доводи щодо його законності.

Вирішуючи спір про встановлення батьківства померлого щодо позивача, суди попередніх інстанцій вірно застосували положення КпШС України, оскільки позивач народився до 01 січня 2004 року і запис про його батька у книзі записів про народження здійснено за вказівкою матері.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_7 , необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі статтею 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанції підставно керувались наявністю фактичних обставин, які підтверджують спільне проживання матері позивача й особи, яку позивач вважає своїм батьком, ведення ними спільного господарства до народження дитини, спільне її виховання та утримання.

Колегія суддів погоджується з цими висновками судів з огляду на таке.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надав суду наступні докази: копію свідоцтва про народження, копію витягу з реєстру актів цивільного стану, копію інформації про батька з медичної картки позивача, копії фотокарток, копії свідоцтва про смерть та довідки про смерть ОСОБА_4 . За клопотанням сторони позивача судом першої інстанції також були допитані свідки, які підтвердили обставини, що є предметом позову.

Установивши на підставі належним чином досліджених доказів у їх сукупності обставини того, що мати позивача ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_4 разом проживали однією сім`єю й вели спільне господарство, виховували та утримували сина, а також, що померлий ОСОБА_4 за життя визнавав позивача своїм сином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо встановлення батьківства та похідної вимоги про внесення відповідних змін до актового запису щодо народження ОСОБА_1 .

Схожий до оцінки доказів висновок щодо визнання батьківства застосовано Верховним Судом в постанові від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19).

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аргументи касаційної скарги у цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки наданих позивачем доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович