Дата документу 13.06.2023
Справа № 334/2538/22
Провадження № 2/334/247/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Александровій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Непечій Наталія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Касапська Надія Олескандрівна про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Денінського районного суду м.Запоріжжя з позовом вся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначала, що ОСОБА_3 була її рідною сестрою. За своє життя, вона втратила доньку, яка померла у 1964 році та чоловіка, який помер наприкінці 90-х років.

Сестра залишилась самотньою, мала поганий стан здоров`я, тому її забрали проживати разом з родиною ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 2014 року, ОСОБА_3 була визнана недієздатною, після чого, позивачка стала її опікуном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті, відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки померла була самотньою, а позивачка є спадкоємцем 2 черги, вона звернулася до нотаріальної кнтори з заявою про прийняття спадщини та дізналася, що 21.03.2000 року, ОСОБА_3 склала заповіт на належне їй майно ОСОБА_2 , яка є дружиною сина чоловіка ОСОБА_3 .

Даний заповіт порушує права позивача, як спадкоємця другої черги на спадкове майно так, як вона являється рідною сестрою спадкодавця, приймала активну участь в її житті, лікувала та піклувалася нею. Усі витрати, пов`язані з похованням сестри взяла на себе.

Позивачка вказує, що померла ОСОБА_3 вже на час складання та посвідчення заповіту мала суттєві порушення діяльності головного мозку, які впливали на її інтелектуальний та вольовий стан і це призвело до того, що вона втратила можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, мало місце дефект волі, тому її волевиявлення не могло бути вільним та відповідати її внутрішній волі.

Таким чином, позивачка вважає, що суд має захистити її права та інтереси як спадкоємця другої черги та визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_3 та посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М. 21.03.2000 року.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні поясняла, що за життя її сестри, їй довелось пережити забагато горя, що загалом вплинуло на її психічний стан здоров`я. Вона мала єдину дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Потім ОСОБА_3 була одружена з ОСОБА_5 . Він мав сина ОСОБА_6 (імені його вона не пам`ятає). Коли син одружився з відповідачкою, вони взагалі припинили відносини з ОСОБА_3 . Наприкінці 90-х років чоловік ОСОБА_3 помер. З того часу, сестра ОСОБА_3 залишилась самітною, мала поганий стан здоров`я, хворіла в т.ч. на психічні захворювання. Вона потребувала сторонньої допомоги і саме родина ОСОБА_7 надавала їй необхідну допомогу та забезпечувала її догляд.

При цьому відповідача ОСОБА_2 навіть близько не було в житті сестри. А коли сестра втратила можливість самостійно себе обслуговувати (приблизно в 2011 році), позивачка забрала сестру до себе і по день смерті вона постійно мешкала разом з нею та її чоловіком ОСОБА_8 в належній ним квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка пояснювала, що їй достеменно відомо, що сестра не підтримувала відносин з сім`єю сина свого чоловіка ОСОБА_5 після його смерті. ОСОБА_2 відповідачка по справі, для сестри взагалі чужа людина, між ними не було родинних чи сімейних відносин.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у ньому, на підставі письмових доказів по справі, зокрема медичних довідок щодо стану здоров`я померлої ОСОБА_3 , а також показів свідків.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснював, що твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи. Позивачка помилково виходить з тих обставин, що станом на момент складання заповіту заповідач ОСОБА_3 під впливом наявних у неї захворювань, які впливали на її здатність оцінювати свої дії та адекватно їх сприймати, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З висновками позовної заяви, що станом на момент укладення заповіту ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій, не могла керувати ними погодитися не можливо, оскільки вони не підтвердженні жодними та наявним в матеріалах справи письмовими доказами. Так, на час складання заповіту, тобто на 21.03.2000 рік ОСОБА_3 повністю усвідомлювала свої дії, керували ними та розуміла свої дії по складанню заповіту саме на Відповідачку. Дату складання заповіту, 2000 рік, від дати визнання ОСОБА_3 рішенням суду недієздатною відокремлює термін у 14 років. Домисли та припущення про можливе не усвідомлення своїх дій ОСОБА_3 , невміння керувати своїми діями неможливо прийняти як належні докази за фактом складання заповіту 22 роки тому назад, тим більше неможливо приймати припущення Позивача, як належні докази у судовій справі.

Також, дати відповідь про наявність психічних розладів у ОСОБА_3 в 2000 році та про ступінь і глибину їх вираженості не представляється можливим, оскільки, у матеріалах справи повністю відсутні докази психічних розладів в період 2000 року, або інші докази, що могли б слугувати об`єктивними клініко-діагностичними показниками порушення її психічної діяльності у зазначений період часу.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину ( ОСОБА_3 ) слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

В матеріалах судової справі відсутні докази про неспроможність ОСОБА_3 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а в наявності лише твердження Позивача, що слід піддати сумніву збереження спроможності на здатність ОСОБА_3 повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України.

Оскільки на час складання відзиві не позовну заяву не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то суду необхідно прийти до єдино вірного висновку про недоведеність позивачкою належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вказане свідчить про невідповідність висновків позовної заяви обставинам, що мають значення для справи, та висновок Позивачки про те, що ОСОБА_3 втратила можливість адекватно в повній мірі сприймати та оцінювати реальні події ґрунтується лише на припущеннях.

Просив суд відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 відповідачка по справі підтримала думку свого представника та додатково повідомила, що до 2011 року, вони хоча й не проживали постійно з ОСОБА_3 то мали дружні, сімейні стосунки. Вона вважала ОСОБА_6 (чоловіка відповідачки) своїм сином, а її невісткою та донькою. Вони разом святкували усі дні народження, весілля племінників. ОСОБА_3 була дуже енергійною людиною. Самостійно обслуговувала себе та допомогала усім, хто потребував допомоги.

У березні 2000 році, ОСОБА_3 вранці прийшла до них до дому та сказала, що у неї є бажання скласти заповіт та запропонувала підти до нотаріуса. Тобто, це було її особисте бажання.

Отже, відповідача доводила, що ОСОБА_3 протягом усього життя зберігала здоровий розум та ясну пам`ять. Бажання скласти заповіт на ім`я відповідача вона висловлювала з того часу, коли помер її чоловік.

Відповідачка також пояснювала, що приблизно з 2011 року, ОСОБА_1 забрала до себе ОСОБА_3 та з того часу, вона стала проживати разом з ними. При цьому, ОСОБА_1 припинила спілкування з усіма родичами. Вони не мали можливості спілкуватися з ОСОБА_3 навіть по телефону. На усі запитання, ОСОБА_1 повідомляла, що ОСОБА_3 погано себе почуває, тому не може спілкуватися.

ОСОБА_2 просила суд відмовити позивачу у позові, оскільки викладені позивачем факти, не відповідають дійсності.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 була її рідною сестрою, тому вважається спадкоємцем другої черги.

Спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_1 .

15.11.2021 року, позивачка у встановлений Законом строк, особисто подала заяву про прийняття спадщини по закону до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Касапської Н.О., якою заведено спадкову справу № 118/2021.

Після спливу шести місяців, позивачка дізналась, що спадкодавець ОСОБА_3 21.03.2000 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М.

У судовому засіданні, позивачка та її представник сверджували про те, що під час складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі внаслідок важких хвороб, зокрема те, що померла страждала на психічний розлад. З 2014 року була визнана недієздатною, у зв`язку із чим вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Дане твердження не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду виходячи з наступного:

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке є в матеріалах справи.

З пояснень позивача, що станом на момент укладення заповіту ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій, не могла керувати ними погодитися не можливо, оскільки вони не підтвердженні жодними та наявним в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно змісту ст.ст.1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Суд задовольнив клопотання позивача та призначив по справі судову посмертну психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради.

На розгляд експертизи поставлені наступні питання: Чи страждала ОСОБА_9 НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя, на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання за життя та станом на березень 2000 р.?; Чи впливали на психічний та вольовий стан ОСОБА_3 лікарські засоби, які були призначені і вживались нею станом на березень 2000 р. ?; Чи усвідомлювала померла ОСОБА_3 значення своїх дій та чи могла вона керувати ними під час посвідчення заповіту від її імені 21.03.2000 року?

Проте, дана експертиза не була проведена, оскільки позивач фактично відмовився від її проведення не сплативши витрати як того вимагає Закон.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Позивач не надав суду жодного документа, письмового доказу, медичних документів, показів свідків, іншого на користь своєї позиції щодо не розуміння ОСОБА_3 значення своїх дій та не керування ними в процесі оформленні заповіту.

Свідок ОСОБА_10 , яка була сусідкою ОСОБА_3 надала покази погіршення стану здоров`я останньої у 2010 році. Щодо обставин складання та посвідчення заповіту у 2000 році, свідок пояснень не надавала.

Отже, дату складання заповіту, 2000 рік, від дати визнання ОСОБА_3 рішенням суду недієздатною відокремлює термін у 14 років.

Припущення про можливе не усвідомлення своїх дій ОСОБА_3 , невміння керувати своїми діями неможливо прийняти як належні докази за фактом складання заповіту 22 роки тому назад, тим більше неможливо приймати припущення позивача, як належні докази у судовій справі.

Також, у матеріалах справи повністю відсутні докази психічних розладів за період 2000 року, або інші докази, що могли б слугувати об`єктивними клініко-діагностичними показниками порушення її психічної діяльності у зазначений період часу. Тому дати відповідь про наявність психічних розладів у ОСОБА_3 в 2000 році та про ступінь і глибину їх вираженості не представляється можливим, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.І ст.225 ЦК України.

Вивчаючи матеріали справи суд виходив з презумпції психічного здоров`я ОСОБА_3 , суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених ЗУ «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Оскільки на час складання рішення суду не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то суду необхідно прийти до єдино вірного висновку про недоведеність позивачкою належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вказане свідчить про невідповідність висновків позовної заяви обставинам, що мають значення для справи, та висновок позивачки про те, що ОСОБА_3 втратила можливість адекватно в повній мірі сприймати та оцінювати реальні події ґрунтується лише на припущеннях.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємні обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за яких він повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він п відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочин вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які вст частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пояснення та аргументи Позивачки мотивовані тим, що обставини, за яких посвідчений заповіт ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , не дають підстав вважати волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки за її психічним станом вона не могла розуміти значення своїх дій, пов`язаних з підписанням заповіту та керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий пси розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Матеріали справи містять лише посилання позивачки на те, що при складенні заповіту ОСОБА_3 за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій, пов`язаних з підписанням заповіту, та керувати ними. Такі посилання не підтвердженні належними доказами, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи Позивачки не дають підстав для висновку, що під час складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не могла керувати ними.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та процесуальним правам сторін.

Таким чином, враховуючи, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилаєься в позовній заяві, як на підставу своїх вимог, а тому цивільний позов останнього про визнання недійсним заповіту, задоволенню не підлягає за його недоведеністю.

Керуючись ст.4, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, та у відповідності до ст. ст. 4, 16, 203, 215, 225, 231, 1257 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Непечій Наталія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Касапська Надія Олескандрівна про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде складений та проголошений 19 червня 2023 року.

Суддя Н.Ю.Козлова