18.12.2023 Справа № 756/7191/22
Унікальний №756/7191/22
Провадження №2/756/4999/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

за участі секретарів: Марценюк А.І., Міщенко О.В.

в присутності представника відповідача - Риженко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільненні,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовною заявою до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 131 397,62 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2022 року по день ухвалення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що працювала з 18.11.1991 року в АТ «Київський завод «Радар» на різних посадах та 28.02.2022 року звільнилась з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗПП України.

Позивач вказує, що у день звільнення відповідач не провів із нею належного розрахунку за січень-грудень 2020 року, січень-грудень 2021 року та січень-лютий 2022 року заробітну плату у загальному розмірі 182 000,00 грн.

Лише 17.05.2022 року та 30.06.2022 року відповідач частково сплатив заборгованість по заробітній платі окремими сумами 28 861,48 грн. (за січень 2021 року) та 21 740,90 грн. (за серпень 2021 року).

Таким чином, за підрахунками ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі становить 131 397,62 грн. (182 000 грн. - 50 602,38 грн.).

За твердженням позивача її середньоденний заробіток на підприємстві складав 289 грн. 56 коп., а тому вона просить стягнути з роботодавця середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2022 року по день ухвалення рішення у справі

20.10.2022 року відповідач надав відзив, у якому не визнавав позовні вимоги та просив у позові відмовити у повному обсязі, вказуючи що із врахуванням відпрацьованих позивачем днів їй виплачена розрахована сума у розмірі 50 602,38 грн., а тому розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні було здійснено у повному обсязі.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився. Представник позивача подав заяву, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши представника відповідача, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 прийнята на роботу та працювала в АТ «Київський завод «Радар» з 18.11.1991 року на різних посадах.

28.02.2022 року на підставі наказу №16-к позивач була звільнена з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗПП України, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с11-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наданих матеріалів вбачається, що на АТ «Київський завод «Радар» у зв`язку з недостатнім навантаженням виробництва, з метою ефективного і раціонального використання енергетичних ресурсів та робочого часу працівникам товариства було встановлено з серпня 2019 року до листопада 2021 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день -понеділок.

З метою забезпечення охорони праці і здоров`я працівників, запобігання поширення COVID-19 на АТ «Київський завод «Радар» з 01.11.2020 року по 31.01.2022 року оголошено простій.

Відповідно до витягу із табеля обліку використання робочого часу ОСОБА_1 :

1) за 2020 рік: працювала в січні - 1 робочий день, в лютому - 20 днів додаткова відпустка; в березні-відпустка, з квітня по жовтень - не працювала (заробітна плата не нараховується), листопад - грудень (простій - оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

2) за 2021 рік: січень-червень (простій - оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), липень - запроваджено одноденний режим роботи, відсутня на роботі з невідомих причин, про що було, зокрема складено рапорт за 05 липня 2021 р., 12 липня 2021 р., 19 липня 2021 р., 26 липня 2021 р. (заробітна плата не нараховується), серпень - грудень 2021 р. - (простій - оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу),

3) за 2022 рік: січень - (згідно наказу від 18.11.2021 р. № 161 про запровадження простою, простій - оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), лютий - ( згідно наказу від 18.11.2021 р. №159 про режим роботи Товариства у 1 кварталі 2022 р. встановлено у кварталі 2022 р. 1 (денний ) режим роботи. Робочий день: понеділок). Згідно Рапорту про запізнення та неявки на роботу ОСОБА_1 була відсутня на своєму робочому місці 21 та 28 лютого, інформації про причини такої відсутності від позивача не надходило, а отже відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 40 КЗпП відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин вважається - прогулом - оплата не нараховується.

Із матеріалів справи вбачається, що 14.02.2022 року відповідач отримав заяву від позивача про звільнення її з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

В отриманій заяві на звільнення позивач не зазначила бажаний строк звільнення, тому відповідно до частини 1 ст. 38 та частини 5 ст. 241-1 КЗпП ним автоматично вважається той день, який настає через два тижні після отримання підприємством такої заяви, тобто останній робочий день - 28 лютого (понеділок) 2022 року .

Незважаючи на відсутність ОСОБА_1 28.02.2022 року на роботі адміністрацією АТ «Київський завод «Радар» було проведено звільнення ОСОБА_1 з роботи 28.02.2022 року про що видано відповідний наказ, який позивачу був направлений супровідним листом вих. №247 від 04.07.2022 р. з додатками.

При цьому, бухгалтерією підприємства в день звільнення проведено розрахунок належних ОСОБА_1 до виплати коштів, згідно якого до виплати належало 50 602,38 грн. з яких компенсація за невикористану відпустку за 96 календарних днів - 21 740 грн. 90 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, стверджуючи у позові про заборгованість по заробітній платі у розмірі 131 397,62 грн. ОСОБА_1 не підтверджено вказаної суми заборгованості жодними належними та допустимими доказами.

Більше того, у власноручно написаній заяві від 02.08.2021 року на ім`я директора АТ «Київський завод «Радар», що долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто зазначає заборгованість станом на 01.01.2021 року за рахунок інструментального філіалу в у розмірі 17 265 грн. 95 коп.

Вказана заявником сума заборгованості станом на 01.01.2021 року повністю співпадає з даними бухгалтерського обліку, що підтверджується довідкою про заборгованість підприємства на 28.02.2022 року перед ОСОБА_1 та розрахунковим листком за січень 2021 року.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що АТ «Київський завод «Радар» 17.05.2022 року здійснено перерахунок 28 861 грн. 48 коп. та 30.06.2022 року перераховано ОСОБА_1 21 740 грн. 90 коп. (платіжні інструкції №442611 від 17.05.2022 року, №442611 від 30.06.2022 року)

Таким чином, враховуючи підтверджений розмір заборгованості по заробітній платі у розмірі 50 602,38 грн. відповідачем було проведено повний розрахунок шляхом остаточного прерахування грошових коштів лише 30.06.2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримку розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Оскільки повний розрахунок із заборгованості по заробітній платі з позивачем здійсненний лише 30.06.2022 року, час затримки розрахунку становить 44 робочих дні.

Із довідки про середню заробітну плату (дохід) АТ «Київський завод «Радар» від 18.05.2022 року №52 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2021 року та січень 2022 року, тобто за останні відпрацьовані два місяці, становить 289,56 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 12 740,64 грн. (44 робочі дні з 28.02.2022 року до 30.06.2022 року х 289,56 грн.).

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі №6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц).

Таким чином, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права та законодавчо встановлених гарантій на виплати, що передбачені при їх звільненні.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позов ОСОБА_1 частково та стягнути з АТ «Київський завод «Радар» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 12 740,64 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача сплачений за стягнення середнього заробітку судовий збір пропорційно до задоволених вимог, також з врахуванням сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скаргу на ухвалу суду, що у сумі становить 992,40 грн.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 38, 47, 94 116, 177, 241-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 15, 21, 22 Закону України "Про оплату праці" та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільненні, - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» () м. Київ, вул., Предславинська, 35 на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2022 року до 30.06.2022 року у розмірі 12 740 (дванадцять тисяч сімсот сорок) грн. 64 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» () м. Київ, вул., Предславинська, 35 на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 18.12.2023 року.

Суддя А.В. Шевчук