КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6088/2023 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/17588/20

08 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Левенця Б.Б.

Борисової О.В.

при секретарі: Осадченко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , третя особа: Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем, -

в с т а н о в и в:

24 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 були друзями з юних років. Влітку 2014 року він та його цивільна дружина займалися пошуком квартири для спільного проживання.

ОСОБА_4 запропонував йому та його цивільній дружині переїхати проживати до нього в квартиру АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_4 проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 .

При переїзді до вказаної квартири йому та його цивільній дружині було виділено в користування окрему житлову кімнату. Внаслідок чого він та його цивільна дружина, а також ОСОБА_4 і його мати ОСОБА_5 стали проживати в квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю, разом купували продукти та харчувалися, купували побутові прилади для спільного користування, надавали один одному взаємну допомогу, приймали участь в утриманні житла, проводили ремонтні роботи квартири та мали усну домовленість про безоплатне користування позивачем та його цивільною дружиною, вказаною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Після смерті матері та смерті бабусі ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_6 , яка проживала окремо за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_4 нікого з рідних не залишилось, а відтак найріднішою людиною він вважав його - ОСОБА_1 та його доньку ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, організацією його поховання займався він - ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина. Заповіту ОСОБА_4 не залишив. Спадкоємців першої-третьої черги у нього немає. Він фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 та користується нею.

Таким чином, з літа 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 він ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю, вони були поєднані спільним побутом, спільним харчуванням, утриманням та обслуговуванням житла.

У червні 2020 року йому стало відомо, що за заявою ОСОБА_2 Третьою державною київською нотаріальної конторою було заведено спадкову справу № 90/2020.

Після звернення до Третьої київської державної нотаріальної контори м. Києва з приводу прийняття спадщини, йому було роз`яснено про необхідність підтвердження його права на спадщину.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, ОСОБА_1 , як особа, що проживала зі спадкодавцем понад п`ять років, віднесений до спадкоємців четвертої черги спадкування, а встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, йому необхідне для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

За таких обставин, просив суд першої інстанції встановити факт проживання з літа 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 та визнати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 ) спадкоємцем четвертої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідач у справі ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Київ), актовий запис № 1958.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року було зупинено провадження у даній цивільній справі № 754/17588/20 до залучення правонаступника відповідача ОСОБА_2

21 липня 2022 року ухвалою Деснянського районного суду м.Києва поновлено провадження у справі та залучено ОСОБА_3 як відповідача у справі № 754/17588/20, як правонаступника ( спадкоємця) після померлого ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 07 лютого 2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Орещенко Леся Анатоліївна подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи.

Вказує на те, що, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд зазначив, що матеріали справи не містять письмових доказів, які б доводили факт спільного проживання позивача з померлим спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менше, ніж п`ять років до моменту відкриття спадщини.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно надав в оскаржуваному рішенні оцінку тільки письмовим доказам у справі, визнавши їх недостатніми для встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем. При цьому, суд не оцінив як окремий доказ покази кожного свідка в сукупності з письмовими доказами, не надав їм правової оцінки, надавши лише загальну характеристику показам свідків зі сторони позивача та показам свідків зі сторони відповідача.

Зазначає, що свідки зі сторони позивача обізнані з життям померлого ОСОБА_4 , проте, суд відхилив вказані покази як доказ у справі лише на тій підставі, що свідки не змогли вказати на точну дату смерті матері ОСОБА_4 . Свідки зазначили приблизний час смерті матері спадкодавця, прив`язавши її виключно до тих обставин, що позивач ще до смерті матері ОСОБА_4 проживав з ним разом.

В той же час, свідки з боку відповідача, крім ОСОБА_9 , чітко зазначили, що в зазначений позивачем час його проживання разом з ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 особисто не були. Вважають, що їм би було відомо про факт проживання позивача в квартирі лише тому, що ОСОБА_4 та/або його матір`ю про це їм би було б повідомлено. З огляду на відсутність у них такої інформації від ОСОБА_4 та від його матері, вони прийшли до висновку що позивач за вказаною адресою не проживав.

З показів свідка ОСОБА_9 стає зрозуміло, що він не був у настільки тісних відносинах з спадкодавцем, свій висновок, що позивач не проживав в квартирі робить з того, що коли він декілька разів був в квартирі ОСОБА_4 , то позивача не бачив. При цьому, не заперечує, що позивач та ОСОБА_4 близько спілкувалися та навіть вказує, що ОСОБА_4 казав йому про те, що дуже любить дочку позивача, свою похресницю та вважає її своєю родиною.

Позивачем, крім допитаних в судовому засіданні свідків, були заявлені свідки - сусіди по квартирі проживання позивача та спадкодавця, однак суд відмовив в їх допиті в режимі відеоконференції, а їх особисту присутність в залі судового засідання здійснити неможливо, так як дані особи у зв`язку з російською агресією вимушені проживати за кордоном.

З огляду на зазначене, наполягає на тому, що права апелянта було порушено у суді першої інстанції.

11.05.2023 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Роспотнюк В.О. до Київського апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, так як вони не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Вказує на те, що єдиною підставою оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.12.2022 року в апеляційній скарзі зазначено те, що місцевий суд помилково не взяв до уваги показання свідків, заявлених стороною позивача, та навпаки, взяв до уваги показання свідків, які були заявлені стороною відповідача. Інших підстав для оскарження цього судового рішення апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи позовної заяви про те, що апелянт знайомий з померлим ОСОБА_4 із юних років, що влітку 2014 року позивач разом зі своєю цивільною дружиною на запрошення ОСОБА_4 переїхали проживати в його трикімнатну квартиру, де померлий проживав разом з матір`ю. В цій квартирі їм з дружиною було виділено окрему кімнату для проживання і вони всі разом в мирі і злагоді проживали, дбали один про одного, а також мали усну домовленість про безоплатне проживання позивача з дружиною в даній квартирі. Похованням ОСОБА_4 займався позивач, в нього знаходять всі документи, пов`язані зі смертю ОСОБА_4 та з його захороненням.

Враховуючи вказані твердження позивача, місцевий суд правомірно взяв до уваги висновки Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, зазначені у його постанові від 25.11.2019 року по справі №202/5003/16 та прийшов до обґрунтованих висновків, що наявність у позивача документів, пов`язаних із смертю та захороненням ОСОБА_4 не можуть бути взятими до уваги, оскільки сама їх наявність не підтверджує факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах (спільного проживання однією сім`єю), спільного проживання, ведення спільного господарства за наявності взаємних прав та обов`язків з померлим.

Також, місцевим судом правомірно зазначено і про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, доброзичливе ставлення до дитини позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені сімейні відносини, Вказані висновки ґрунтуються на правовому висновку Верховного Суду від 28.08.2017 року у справі №588/350/15-ц.

Крім того, вірно місцевим судом зазначено, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, що ґрунтується на позиції Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року по справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2021 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19.

Отже, в ході розгляду цивільної справи знайшло своє підтвердження те, що позивачем не доведено факту спільного проживання з померлим, ведення з ним спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємодопомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок утримання майна.

З огляду на вище викладене, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Орещенко Леся Анатоліївна не з`явились, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлені, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Роспотнюк Владислав Олександрович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_5 , актовий запис про смерть №7393 від 27.04.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 27.04.2015 року, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 28.08.1990 року.

Після смерті матері ОСОБА_4 успадкував 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 ( загальна площа 31,4 кв.м.); квартиру АДРЕСА_4 ( загальна площа 61,2 кв.м.); 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 45,2 кв.м.).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_5 , виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Заповіту померлий ОСОБА_4 не складав.

За життя у зареєстрованому шлюбі не перебував та зареєстрованих дітей не мав, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належала частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

07.04.2020 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 90/2020 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4.

Підставою для відкриття вказаної спадкової справи стала заява ОСОБА_2 від 07.04.2020 року, в якій останній зазначив, що спадкодавець ОСОБА_4 є його двоюрідним онуком.

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що станом на 07.04.2020 року ОСОБА_2 був єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 помер, його спадкоємцем є син ОСОБА_3 , який в установлений законом строк прийняв спадщину, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи № 948/2021 відносно спадкодавця ОСОБА_2 та листом завідувача Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.07.2022 року залучено ОСОБА_3 як відповідача у справі №754/17588/20, оскільки він є правонаступником (спадкоємцем) після померлого ОСОБА_2 .

З аналогічними заявами щодо прийняття майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 до Третьої київської державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_10 (заява від 14.04.2020 року, надійшла 06.06.2020 № 341) та ОСОБА_11 (заява № 509 від 21.08.2020).

Листами № 936/02-14 від 30.07.2020 року та № 1148/02-14 від 21.08.2020 року державний нотаріус Третьої київської державної нотаріальної контори повідомила ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно, що ними не підтверджено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_4 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_10 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою про встановлення юридичного факту. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.12.2020 у справі № 754/12108/20 позовну заяву ОСОБА_10 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що ОСОБА_11 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту його спільного проживання разом зі спадкодавцем. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.06.2021 у справі № 755/17544/20 заяву ОСОБА_11 було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

01 жовтня 2020 року до Третьої київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 із заявою, в якій вказав, що приймає спадщину після смерті ОСОБА_4 та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа, що проживала зі спадкодавцем протягом п`яти років, а також повідомляє, що про інших спадкоємців першої - третьої черги йому не відомо. Також посилався на ст. 1270 ЦК України.

Листом № 05/02-14 від 08.01.2021 державний нотаріус Третьої київської державної нотаріальної контори повідомив ОСОБА_1 , що ним пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а також не підтверджено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем, суд першої інстанції посилався на те, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 е позивачем надано: декларацію ОСОБА_4 № 0001-НРРН-3700 про вибір лікаря від 29.01.2020 року, який надає первинну медичну допомогу; копію договору-замовлення № 8.127488К на організацію та проведення поховання від 02.04.2020 року; копію договору № 02-20/89м про надання представницьких послуг при організації та проведенні поховання ОСОБА_4; копію договору-замовлення № 8.34108П на організацію та проведення поховання від 07.07.2020 року, де замовником вказано ОСОБА_10 ; копію фіскального чеку від 15.12.2018 року на суму 13999,00 грн. на придбання товару в магазині « Цитрус »; копії фіскальних чеків з аптеки за період з 27.03.2020 року по 31.03.2020 року , фіскальні чеки на оплату ритуальних послуг від 02.04.2020 року на суму 2570,80 грн. та від 07.07.2020 року на суму 212,26 грн.; довідку про отримання праху № 8.127488К від 14.04.2020 року ; копію свідоцтва про хрещення ОСОБА_12 від 17.06.2017 року, де хрещеним батьком зазначено ОСОБА_4 .

Зазначені докази, окрім копії фіскального чеку від 15.12.2018 на суму 13 999,00 грн. на придбання товару в магазині « Цитрус » та копії свідоцтва про хрещення ОСОБА_12 від 17.06.2017 року, датовані 2020 роком, тобто, роком в якому помер ОСОБА_4 . Копія фіскального чеку від 15.12.2018 року на суму 13999,00 грн. на придбання товару в магазині « Цитрус » не доводить факту спільного придбання товару з померлим, як і не підтверджує спільного використання цього товару у спільному побуті позивача з померлим. Копія свідоцтва про хрещення ОСОБА_12 від 17.06.2017 року свідчить лише про проведення обряду «хрещення» дочки позивача і, що хрещеним батьком був ОСОБА_4 .

Наявні у позивача документи, пов`язані зі смертю та захороненням ОСОБА_4 не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим.

На фотознімках та відеозаписі, наданому позивачем, зображено спільний відпочинок групи людей, в т.ч. позивача та померлого ОСОБА_4 , біля річки, в кафе, а також прогулянка ОСОБА_4 з похресницею в парку та перебування в дитячій розважальній кімнаті.

Проте, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, доброзичливе ставлення до дитини позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені сімейні відносини.

Таким чином, матеріали справи не містять належних письмових доказів, які б доводили факт спільного проживання позивача з померлим однією сім`єю не менше, ніж п`ять років до моменту відкриття спадщини.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 а третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Таким чином, з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Місце фактичного проживання особи може підтверджуватися, зокрема, але не виключно довідкою про фактичне місце проживання виданої відповідним органом місцевого самоврядування; актом обстеження соціальних і матеріально-побутових умов проживання, оформленим уповноваженими особами виконавчих органів сільських, селищних, міських рад ОТГ.

Факт проживання однією сім`єю може підтверджуватися, зокрема, але не виключно документами, що підтверджують спільне отримання майна, доказами використання коштів для спільних цілей (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові договори) тощо.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

За положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті об`єкти, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім того, встановлених цим Кодексом.

Крім того, до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або виявляє факти (факти), які обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші матеріали, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що обґрунтовується на загальному, повному, об`єктивному та середньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 17 червня 2011 року, зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним дотримано порядок вселення в квартиру спадкодавця, чи було це приміщення постійним місцем його проживання, чи зберігає позивач за собою право користування квартирою АДРЕСА_1 , ураховуючи той факт, що він зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Також, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_4 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази та показання свідків зі сторони позивача ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та свідків зі сторони відповідача ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в сукупності з іншими доказами у справі, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про те, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не носили характеру сімейних, вони не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, спільним бюджетом, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, а швидше проявлялися у відвідуваннях один одного, у спілкуванні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав на те, що надані позивачем докази, а саме: декларація ОСОБА_4№ 0001-НРРН-3700 про вибір лікаря від 29.01.2020 року, який надає первинну медичну допомогу; копія договору-замовлення № 8.127488К на організацію та проведення поховання від 02.04.2020 року; копія договору № 02-20/89м про надання представницьких послуг при організації та проведенні поховання ОСОБА_4; копія договору-замовлення № 8.34108П на організацію та проведення поховання від 07.07.2020 року, де замовником вказано ОСОБА_10 ; копія фіскальних чеків з аптеки за період з 27.03.2020 по 31.03.2020, фіскальні чеки на оплату ритуальних послуг від 02.04.2020 року на суму 2570,80 грн. та від 07.07.2020 року на суму 212,26 грн.; довідка про отримання праху № 8.127488К від 14.04.2020 року - датовані 2020 роком, тобто, роком в якому помер ОСОБА_4 .

Копія фіскального чеку від 15.12.2018 року на суму 13999,00 грн. на придбання товару в магазині « Цитрус » не доводить факту спільного придбання товару з померлим, як і не підтверджує спільного використання цього товару у спільному побуті позивача з померлим. Копія свідоцтва про хрещення ОСОБА_12 від 17.06.2017 року свідчить лише про проведення обряду «хрещення» дочки позивача і, що хрещеним батьком був ОСОБА_4 .

Наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням ОСОБА_4 не є доказами, що підтверджують факт проживання однією сім`єю померлого з ОСОБА_1 протягом п`яти років до дня відкриття спадщини.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність, передбачених статтею 1264 ЦК України, підстав для визнання позивача спадкоємцем ОСОБА_4 четвертої черги.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю підтверджується показаннями свідків, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За приписами частини першої статті 76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyondreasonabledoubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу у справі та їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо його проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, так і щодо тривалості такого проживання - щонайменше п`ять років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання позивача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання спадкоємцем.

Доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Орещенко Лесею Анатоліївноюапеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий Судді: