У х в а л а

12 червня 2023 року

м. Київ

справа № 359/2356/21

провадження № 61-7810ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова Анатолія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Переяславської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова А. В. про закриття провадження у справі. Закрито провадження у цій справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2023 року скасовано й передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волков А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить оскаржуване судове рішення скасувати й залишити без змін судове рішення першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відтак юрисдикція цього спору має визначатися в першу чергу не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до положень статті 75 цього Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частина перша статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Аналогічні положення містить Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, у тому числі, й право визначати місце проживання дитини.

Згідно зі статтею 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Тобто стаття 5 цієї Конвенції містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент відкриття провадження, а саме 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , так і на момент подачі, тобто 09 червня 2021 року, зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини, постійне місце проживання як батьків дитини, тобто сторін у цій справі, так і самої дитини - ОСОБА_3 знаходилось на території України, що не заперечувалося сторонами у справі.

Зазначено, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 виїхали з України, зокрема згідно з даними копій закордонних паспортів вони 06 березня 2022 року перетнули кордон України з Румунією й у подальшому прибули до країни Ірландія, де і мешкають до цього часу.

Отже, правильним є висновок апеляційної інстанції, що з огляду на те, що постійним місцем проживання дитини на момент відкриття провадження була Україна, відповідний суд України має юрисдикцію щодо вирішення даного спору про визначення місця проживання дитини.

Посилання заявника, що згідно статей 5 та 6 Гаазької конвенції 1996 року, у зв`язку із зміною постійного місця проживання дитини ОСОБА_3 з України на Ірландію, припинено юрисдикцію суду України на вирішення даного спору, необґрунтоване, оскільки статтею 6 цієї Конвенції передбачено, що зміна місця проживання дитини відбулася на момент подання позову, а не у ході його розгляду.

З такими висновками апеляційного суду, які кореспондуються із приписами статей 8 та 9 Гаазької конвенції 1996 року, погоджується й Верховний Суд.

Тому відповідно до положень статті 8 цієї Конвенції, як виняток, якщо орган Договірної Держави, який має юрисдикцію відповідно до статей 5 або 6, вважає, що орган іншої Договірної Держави здатний краще в конкретному випадку визначити найвищі інтереси дитини, він може або звернутися до іншого органу, безпосередньо або за допомогою центрального органу своєї Держави, з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні, або зупинити розгляд справи та запропонувати сторонам подати таке прохання до органу тієї іншої Держави.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з апеляційним судом, та вважає, що закриття провадження у справі очевидно та поза всяким розумним сумнівом порушує вимоги закону щодо юрисдикції суду України щодо вирішення даного спору та порушує права батька дитини ОСОБА_2 , передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до правосуддя.

Верховний Суд також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що статті 6 та 7 Гаазької конвенції 1996 року містять спеціальні виключення. Зокрема стаття 7 Конвенції врегульовує питання юрисдикції при неправомірному переміщенні або утриманні дитини, чого у цій справі судами не встановлено, оскільки позивачка ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Відтак, суд апеляційної інстанцій, скасовуючи судове рішення першої інстанції про закриття провадження у справі та передаючи цю справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду дійшов правильного висновку, оскільки дія Гаазької конвенції обмежується лише функціями негайного повернення незаконно вивезеної (утримуваної) дитини, і в ній не йдеться про визначення її постійного місця проживання, а тим більше піклування. Адже тимчасовий чи постійний виїзд дитини, зміна країни проживання дитини має відбуватися лише за згодою обох батьків, лише якщо один із них не позбавлений батьківських прав.

Отже суд апеляційної інстанції обґрунтовано визначив, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи та передачі справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та правильність висновків судів не спростовують.

Відтак, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення й зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова Анатолія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Переяславської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара