П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року місто Київ

справа № 753/8536/22

провадження №22-ц/824/7405/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Новус Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новус Україна»

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Осіпенко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новус Україна» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати наказ товариства №13058к від 12 липня 2022 року про її звільнення з роботи з посади продавця-консультанта магазину №1071 за адресою: АДРЕСА_1 ; поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16 685,85 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 26 березня 2020 року позивачку було прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта до ТОВ «Новус Україна» на підставі наказу №4357к від 26 березня 2020 року.

12 липня 2022 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до повідомлення від 12 травня 2022 року про заплановане вивільнення та наказу від 12 травня 2022 року № 8996к позивачці було запропоновано посаду прибиральниці територій у магазині №1013 у м. Києві.

Уважає, що відповідач не виконав вимоги закону в частині зобов`язання переведення на іншу роботу при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, порушив процедуру звільнення, передбачену частиною третьою статті 49-2 КЗпП, не врахував її переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог частини другої статті 49-2 КЗпП України та статті 42 КЗпП України.

Повідомлення про заплановане вивільнення від 12 травня 2022 року не містить повідомлення про те, що станом на дату цього повідомлення на підприємстві відповідача відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позиваці для подальшого працевлаштування, що відповідають її професії чи спеціальності, а саме вакантні посади продавця-консультанта.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Наказ ТОВ «Новус Україна» від 12 липня 2022 року № 13058к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця-консультанта магазину № 1071» скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця-консультанта ТОВ «Новус Україна» (магазин №1071) з 12 липня 2022 року.

Стягнуто з ТОВ «Новус Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 037,41 грн.

В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новус Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 1 984,80 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Уважає, що ТОВ «Новус Україна» у повному обсязі була дотримана визначена законом процедура звільнення позивачки з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, жодних інших вимог, яких зобов`язаний дотримуватись відповідач, чинним законодавством України не встановлено.

Вказує, що на момент повідомлення про вивільнення та звільнення позивачки у відповідача відсутні будь-які філії, відповідно до положень чинного законодавства України.

Зазначає, що оскільки на підприємстві була відсутня робота за професією чи спеціальністю позивачки, відповідачем була виконана вимога частини третьої статті 49-2 КЗпП України та одночасно з попередженням про звільнення запропонована інша робота (на яку була відкрита вакансія).

На думку апелянта, в оскаржуваному рішенні судом не наведені жодні критерії та факти, які б вказували на те, що позивач є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, натомість надані відповідачем письмові докази на спростування наявності таких критеріїв судом проігноровані.

Зауважує, що у зв`язку із численними порушеннями трудової дисципліни позивачем, їй була оголошена догана, що підтверджується наказом №2357к від 14 лютого 2022 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ». Позивачка безпосередньо при виконанні своїх трудових обов`язків систематично порушувала норми чинного законодавства України, норми положень та стандартів ТОВ «Новус Україна», а також вимог встановлених Посадовою інструкцією, що є ознаками, які в сукупності негативно характеризують її виробничу діяльність, зокрема ставлення до роботи та якість виконуваної роботи, що вказує на відсутність переважного права на залишенні на роботі.

09 травня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_1 , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, уважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Представник відповідача адвокат Кобилінський Б.О. вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Загорняк Н.Б. проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 26 березня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на посаду продавця-консультанта в ТОВ «Новус Україна» на умовах оплати по годинній ставці з розрахунку 41 грн/год., що підтверджується копією наказу ТОВ «Новус Україна» від 25 березня 2020 року №4357к «Про прийняття на роботу» (а.с. 14).

Наказом ТОВ «Новус Україна» від 11 травня 2022 року № 8996к «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)», у зв`язку з необхідністю раціоналізації штатної структури товариства за результатами господарської діяльності в період воєнного стану з 12 липня 2022 року зі штатного розпису ТОВ «Новус Україна» виведено наступні штатні одиниці:

- 2 штатні одиниці продавця-консультанта магазину 1042 м. Києві з посадовим окладом 48 грн/год.

- 2 штатні одиниці продавця-консультанта магазину 1058 м. Києві з посадовим окладом 48 грн/год.

- 2 штатні одиниці продавця-консультанта магазину 1071 м. Києві з посадовим окладом 48 грн/год.

- 2 штатні одиниці продавця-консультанта магазину 7032 м. Києві з посадовим окладом 48 грн/год.

- 2 штатні одиниці пекаря магазину 1121 м. Києві з посадовим окладом 80 грн/год.

- 2 штатні одиниці старшого пекаря магазину 1121 м. Києві з посадовим окладом 100 грн/год.

- 2 штатні одиниці старшого пекаря магазину 1098 м. Києві з посадовим окладом 100 грн/год. (а.с. 82).

Звіт з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідач ТОВ «Новус Україна» до міського центру зайнятості не подавав, що підтверджується листом Київського міського центру зайнятості від 31 серпня 2022 року №05-1721/10-21/22 (а.с. 150, 151).

Станом на 01 травня 2022 року у ТОВ «Новус Україна» у структурному підрозділі 1071, м. Київ, просп. П. Григоренка, 18, налічувалось 10 штатних одиниць посади продавця-консультанта, що підтверджується додатком №1 до наказу від 29 квітня 2022 року №8033/1к «Штатний розклад ТОВ «Новус Україна» ТЦ на 01 травня 2022 року» (а.с. 86).

Наказом ТОВ «Новус Україна» від 12 травня 2022 року №9056к «Про попередження працівників про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату», з метою виконання наказу від 11 травня 2022 року №8996к, відповідно до рішення щодо визначення осіб, які мають переважне право залишитися на роботі, начальнику відділу кадрової роботи кадрового обліку Шкуропат О. наказано, зокрема, підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) ОСОБА_1 , продавцю-консультанту магазину 1071 м. Києва (а.с. 83).

12 травня 2022 року позивачці ОСОБА_1 запропоновано переведення на іншу посаду - посаду прибиральника територій на ТЦ з погодинною тарифною ставкою 53 грн/год. магазину 7013 м. Києва, що підтверджується копією повідомлення від 12 травня 2022 року №01 «Про заплановане звільнення» (а.с. 84).

Наказом ТОВ «Новус Україна» від 12 липня 2022 року №13058к «Про припинення трудового договору (контракту)», 12 липня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця-консультанта структурного підрозділу ТОВ «Новус Україна» 1071-Торгівля, м. Київ, просп. П. Григоренка, 18, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, скорочення чисельності штату працівників.

Підставою для звільнення слугував наказ №8996 від 11 травня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням штату посад (професій)», що підтверджується копією наказу ТОВ «Новус Україна» від 12 липня 2022 року №13058к «Про припинення трудового договору (контракту)» (а.с. 15).

Після звільнення позивачки станом на 13 липня 2022 року у ТОВ «Новус Україна» у структурному підрозділі 1071, м. Київ, просп. П. Григоренка, 18, налічувалось 8 штатних одиниць посади продавця-консультанта, що підтверджується додатком №1 до наказу від 12 липня 2022 року №13098к «Штатний розклад ТОВ «Новус Україна» ТЦ на 13 липня 2022 року» (а.с. 87).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем того, що ним була дотримана визначена законом процедура звільнення позивачки з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Відповідач не спростував доводи позивачки про те, що роботодавець не ознайомив її з вакансіями по усіх філіях ТОВ «Новус Україна». Відповідачем надано доказ лише того, що у зв`язку з майбутнім вивільненням позивачці було запропоновано посаду прибиральниці ТЦ магазину 7013 м. Києва. Також відповідач не спростував доводи позивачки про те, що ним було зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню для перевірки наявності чи відсутності у позивачки гарантованого статтею 42 КЗпП України переважного права залишення на роботі. Відсутні відповідні докази і в матеріалах справи.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно частини першої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правовідносини сторін є трудовими та регулюються міжнародними нормами, Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а також іншими нормативно-правовими актами. Крім того, при вирішенні справи підлягають врахуванню висновки Верховного Суду щодо вибору та застосування відповідної норми права відповідно до статі 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Згідно зі статтею 43 КЗпП України за загальним правилом звільнення за скороченням штату може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте, у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів, що передбачено частиною другою статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначеному, зокрема, у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до змісту статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою статті 42 КЗпП України , зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц).

Таким чином, прийняття рішення про скорочення штату або чисельності працівників хоч і є правом роботодавця, однак таке право не є абсолютним, оскільки передбачає дотримання процедури вивільнення працівників, а однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що роботодавець ознайомив ОСОБА_1 з вакансіями по усіх філіях ТОВ «Новус Україна».

Натомість, відповідачем надано доказ лише того, що у зв`язку з майбутнім вивільненням позивачці було запропоновано єдину посаду прибиральниці ТЦ магазину 7013 м. Києва.

Також відповідач не спростував доводи позивачки про те, що ним не було зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню для перевірки наявність чи відсутність у позивачки гарантованого статтею 42 КЗпП України переважного права залишення на роботі. Відсутні відповідні докази і в матеріалах справи.

З урахуванням цього відсутні підстави для висновку, що відповідач належним чином виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки у зв`язку із скороченням штату, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивачки, у зв`язку з чим наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позивачка поновленню на посаді.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пунктами 5, 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Для визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом, на підставі Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.) застосовується наступний розрахунок.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши незаконність звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням процедури її звільнення, вірно встановив наявність підстав для стягнення з ТОВ «Новус Україна» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції провів математичний розрахунок та дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 037,41 грн. без урахування сум обов`язкових податків та зборів з розрахунку: 430,93 грн. середньоденного заробітку (8 814,63 грн. (за травень) + 10 146,34 грн. (за червень) /43 робочих дні) *115 днів вимушеного прогулу.

Згідно з приписами частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною позивача доведено, а відповідачем не спростовано тієї обставини, що ТОВ «Новус Україна» не було запропоновано ОСОБА_1 всіх вакантних посад станом на час попередження про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату і, як наслідок, порушено її трудові права.

Також відповідачем не було зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню для перевірки наявність чи відсутність у позивачки гарантованого статтею 42 КЗпП України переважного права залишення на роботі, у зв`язку з чим доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни, не заслуговують на увагу суду.

Посилання апелянта на те, що на момент розгляду справи та звільнення позивача у відповідача відсутні філії відповідно до положень чинного законодавства України є неспроможними, оскільки ТОВ «Новус Україна» є компанією, яка має свою мережу магазинів, а отже і обов`язок запропонувати працівнику всі можливі вакантні посади у своїй мережі. Організаційно-правова форма підприємницької діяльності та форма власності підприємства у даному випадку не впливають на обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новус Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 червня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус