Провадження № 2/752/5295/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 грудня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Машкевич К.В.

при секретарі Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати інформацію, яка розміщена відповідачем на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (текст та мову статті викладено мовою оригіналу) від 01.05.2023 року - недостовірною, а саме:

«А зачищать, надо сказать, есть что. Тут и организация многомиллионных конверптационных центров и присутствие в списках одиозных конвертаторов и обнальщиков. (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

А очевидным является то, что еще во время учебы в российском «Международном институте экономики и права» ОСОБА_1 попал в жесткую разработку ФСБ. С которой с тех пор и сотрудничает на взаимовыгодных условиях. Ибо попал он в поле зрения ФСБ как представитель этнической (а именно - армянской) организованной преступности. И в качестве такового и с благословения новых кураторов перебазировался в Украину. Что в начале тысячных отнюдь не было чем-то исключительным - вся бизнес - и политическая элита, поднявшаяся в те времена в нашей стране, сплошь нафарширована именно такими товарищами, выросшими из рядовых агентов ФСБ в агенты влияния Кремля.

Впрочем, перейдем от теоретической части к практической. Хотя у ОСОБА_1 имеется украинский паспорт, но в то же время он является гражданином Российской Федерации. И, по некоторым косвенным данным, - Армении. Напомним, что закона о двойном гражданстве в нашей стране не существует. И по этому поводу вопрос к Национальной полиции - а ОСОБА_3 получил заветную синюю книжицу с тризубом на обложке?

ІНФОРМАЦІЯ_4 , которая проходила через Одесскую и Львовскую таможни. А схемы эти, по непроверенным данным, крышевал и организовывал ни кто иной, как ОСОБА_4 , бывший глава ДФС Украины.» (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Зобов`язати відповідача та/або уповноважену особу, що здійснює фактичне управління сайтом https://steblonews.com у строк, не пізніше п`яти календарних днів з дня набрання законної сили рішення суду, спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (текст та мову назви статті викладено мовою оригіналу), що була поширена ІНФОРМАЦІЯ_5 на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою в мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_1 » резолютивної частини судового рішення у цій справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.05.2023 року позивачу стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації новинним порталом ІНФОРМАЦІЯ_3 через мережу Інтернет шляхом розміщення на веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою в мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді статті під назвою Одиозный конвертатор и обнальщик ОСОБА_1 зачищает интернет в надежде спастись от санкций СНБО» від 01.05.2023 року.

Позивач вважає, що інформація поширена у вищевказаній статті є недостовірною, оскільки стаття не містить жодного посилання на те, що відносно позивача з приводу ухилення від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Зазначив, що він проживає в Україні на законних підставах, що підтверджується наявністю посвідки на постійне місце проживання на території України, натомість доказів перебування в Україні позивача оспорювана стаття не містить.

В оскаржуваній статті позивачу інкримінують причетність до ФСБ, однак не надано жодного доказу щодо роботи позивача в цьому органі або причетності до цього органу.

Також в статті відсутні докази з приводу ухилення позивача від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень, що існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Оспорювана стаття формує хибне враження у необмеженого кола осіб, створює у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку позивача, про порушення ним загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі, дискредитує його в очах суспільства, отже принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.06.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

21.07.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що в контексті розповсюдження інформації на сайті, право на вільне висловлювання гарантовано статтею 34 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або у інший спосіб - на свій вибір.

Щодо питання вини ОСОБА_2 у розповсюдженні недостовірної інформації, зазначила, що оспорювана стаття є фактичним передруком ідентичної статті з сайту «https://antikor.com.ua», про що зазначено у тексті статті.

На думку представника відповідача, позивачем не доведено вини відповідача ОСОБА_2 за розповсюдження недостовірної інформації.

На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову.

15.08.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що викладені у відзиві обставини не звільняють відповідача від відповідальності спростувати недостовірну поширену нею інформацію.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або/членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщена стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (текст та мову статті викладено мовою оригіналу), такого змісту:

«А зачищать, надо сказать, есть что. Тут и организация многомиллионных конверптационных центров и присутствие в списках одиозных конвертаторов и обнальщиков. (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

А очевидным является то, что еще во время учебы в российском «Международном институте экономики и права» ОСОБА_1 попал в жесткую разработку ФСБ. С которой с тех пор и сотрудничает на взаимовыгодных условиях. Ибо попал он в поле зрения ФСБ как представитель этнической (а именно - армянской) организованной преступности. И в качестве такового и с благословения новых кураторов перебазировался в Украину. Что в начале тысячных отнюдь не было чем-то исключительным - вся бизнес - и политическая элита, поднявшаяся в те времена в нашей стране, сплошь нафарширована именно такими товарищами, выросшими из рядовых агентов ФСБ в агенты влияния Кремля.

Впрочем, перейдем от теоретической части к практической. Хотя у ОСОБА_1 имеется украинский паспорт, но в то же время он является гражданином Российской Федерации. И, по некоторым косвенным данным, - Армении. Напомним, что закона о двойном гражданстве в нашей стране не существует. И по этому поводу вопрос к Национальной полиции - а ОСОБА_3 получил заветную синюю книжицу с тризубом на обложке?

ІНФОРМАЦІЯ_6 возмещения НДС. Он учавствовал в снижении таможенной стоимости продукции, которая проходила через Одесскую и Львовскую таможни. А схемы эти, по непроверенным данным, крышевал и организовывал ни кто иной, как ОСОБА_4 , бывший глава ДФС Украины.» (джерело походження вей-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Позивач стверджує, що розміщена 01.05.2023 року на сайті відповідача стаття «Одиозный конвертатор и обнальщик ОСОБА_1 зачищает интернет в надежде спастись от санкций СНБО» є недостовірною, оскільки стаття не містить жодного посилання на те, що відносно позивача з приводу ухилення від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Зазначив, що він проживає в Україні на законних підставах, що підтверджується наявністю посвідки на постійне місце проживання на території України, натомість доказів перебування в Україні позивача оспорювана стаття не містить.

В оскаржуваній статті позивачу інкримінують причетність до ФСБ, однак не надано жодного доказу щодо роботи позивача в цьому органі або причетності до цього органу.

Також в статті відсутні докази з приводу ухилення позивача від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень, що існують відкриті кримінальні провадження, ухвалені вироки тощо.

Позивач зазначає, що оспорювана стаття формує хибне враження у необмеженого кола осіб, створює у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку позивача, про порушення ним загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі, дискредитує його в очах суспільства, отже принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

При цьому, суд вважає, що у статті, яку позивач просить спростувати відсутні жодні фактичні дані, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені цитати містять оціночні судження, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відтак, принциповим при вирішенні спорів такого характеру є виокремлення з поширеної інформації фактичних даних та відмежування їх від оціночних суджень. Факт - це явище об`єктивної дійсності. Конкретні події, які об`єктивно виникли у минулому, і які існують незалежно від поглядів і ставлень до них інших осіб. У випадку з поширенням фактів суд має перевірити їх істинність та достовірність. Така перевірка здійснюється простим вивченням питання, чи мали певні факти місце в минулому, і чим вони підтверджуються. Натомість, якщо йдеться про оціночні судження, вони такій перевірці підлягати не можуть, що прямо вказано у статті 30 Закону України «Про інформацію».

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Іншими словами, оціночне судження - це звичайна думка особи, висловлювання свого особистого ставлення до певних подій, суб`єктивне судження, засноване на здатності людини критично мислити та висловлювати власні думки. Зрозуміло, що оцінити правдивість суб`єктивного судження неможливо саме через те, що воно є суб`єктивним. Перевірці можуть підлягати лише об`єктивні факти, а не суб`єктивні судження.

Таким чином, обов`язковою умовою для спростування інформації є, зокрема, доведення позивачем, що поширювана інформації стосується позивача, не відповідає дійсності, а її поширення завдає шкоди особистим немайновим правам позивача.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

На характер висловлювання як оціночного судження вказують використані відповідачем мовностилістичні засоби, які за своєю суттю не є негативними як вказує позивач.

Зокрема, позивач вдається до вільної інтерпретації понять викладених у статті, визначаючи їх як ведення незаконного способу життя.

При цьому, у статті немає висловів стверджувального характеру про позивача, а лише викладені припущення, домисли тощо.

Встановлено, що таке оціночне судження базується зокрема на інформації, що оприлюднена на інших сайтах і є передруківкою з сайта https://antikor.com.ua.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа не несе відповідальності за поширення інформації, отриманої з офіційних джерел.

Частина 1 ст. 91 ЦК України визначає, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права, як і фізична особа, крім тих, що за своєю природою можуть належати лише фізичній особі.

Пункт «а» ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» містить норму про звільнення як юридичних (телерадіоорганізацій), так і фізичних осіб (її працівників) від відповідальності за поширення офіційної інформації.

Крім того, як зазначає у своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі Бладет Тромсо проти Норвегії від 20.05.1999 року від ЗМІ не можна вимагати проведення незалежного розслідування з метою перевірки фактів, що містяться в офіційних джерелах, які у свою чергу були використані у якості джерела інформації для тверджень, що визнаються національними судами як дифамацій ні.

Зазначене дає підстави відповідачу використовувати терміни викладені у статті при характеристиці дій позивача, оскільки оспорюване позивачем твердження є нічим іншим як оціночним судженням, яке базується на аналізі відомостей поширених журналістами, громадськими діячами, народними депутатами, ЗМІ.

Неможливість притягнення ЗМІ до відповідальності за поширення інформації, яка раніше була поширена іншими ресурсами, підтверджується рядом рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Редакція газети «Правое дело» і Штекель проти України» ЄСПЛ розглянув питання правомірності використання представниками ЗМІ інформації, розміщеної в Інтернеті, та повторної публікації такої інформації.

У постанові по даній справі ЄСПЛ визнав, що відсутність чітких, зрозумілих, доступних положень у національному законодавстві щодо використання журналістами інформації з Інтернет-джерел призводить до неможливості передбачення ними наслідків своїх дій.

Суд зазначив, що «відсутність на національному рівні достатньої законодавчої бази, яка б дозволяла журналістам використовувати отриману з Інтернету інформацію без страху наразитися на санкції, серйозно перешкоджає пресі відігравати свою роль «сторожового пса суспільства». На думку суду повне виключення такої інформації зі сфери застосування законодавчих гарантій журналістських свобод може саме по собі спричинити неправомірне втручання в свободу преси, гарантовану статтею 10 Конвенції.

У іншій справі «Газета «Україна-Центр» проти України» ЄСПЛ знову повторив свою позицію щодо прав журналістів на використання опублікованої інформації і доступної інформації, без страху бути притягнутим до відповідальності.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 10 Європейської конвенції про права людини захищає не тільки зміст, поширюваних ідей, але також і форму, в якій вони поширюються.

Отже, публікуючи матеріал, який став причиною звернення позивача до суду, відповідач діяв добросовісно і не вийшов за межі наданих їй, як засобу масової інформації, прав та свобод і не порушила його прав.

Отже, вимоги позивача про спростування такої інформації є необґрунтованими.

Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Отже, аргументи позивача формуються лише на власних домислах і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем.

Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення.

Натомість поширена відповідачем інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій. Відтак така негативна оцінка певних фактів щодо позивача, надана самим позивачем в позовній заяві. Будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації немає.

Враховуючи роль засобу масової інформації як «сторожового пса», як це визначено у п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенса 12/19984/84/131 від 08.07.1986 року, а також беручи до уваги соціально-важливий характер інформації, оскільки право громадськості отримувати цю інформацію переважає необхідність здійснювати зайву цензуру, відповідач вважав за необхідне висловити свої переконання, які виражають власну критичну оцінку діяльності позивача, з метою доведення такої інформації до громадськості у формі, обраній відповідачем.

Така позиція відповідача не йде у розріз з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у своєму рішенні у справі Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії від 24.02.1997 року, Європейський суд з прав людини визначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час суд підкреслив, що свобода слова застосовується не тільки стосовно інформації та ідей, що схвально сприймаються у суспільстві або розглядаються як необразливі чи не варті уваги, але й стосовно тих, які шокують, ображають та викликають занепокоєння у державі чи частини населення. Крім того, свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації.

У справі містяться роздруківки з мережі Інтернет, у яких йдеться про діяльність позивача і позивачем не спростовано зазначену інформацію, а відтак відповідач мав всі підстави вважати, що така інформація є достовірною.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що стаття не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, висловлювання у ній не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, жодним чином не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя