РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мартьянової С.М.

за участю секретаря Сеньків А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання права власності, в якому просив суд визнати за ним право власності на квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.10.1991 року між сторонами зареєстровано шлюб.

За час шлюбу ОСОБА_2 набуто у власність квартиру у АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що оскільки його дружина за час шлюбу набула квартиру у АДРЕСА_2 , а отже є наявність підстав для визнання за ним права власності на спірної квартири.

У зв`язку з вище викладеним позивач і був вимушений звернутися до суду з даними позовними вимогами.

Ухвалою суду від 27.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідно до пп.9 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р.) (далі ЦПК України від 03.10.2017р.) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 03.07.2023 року клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення до справи у якості третьої особи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено.

Залучено до участі у справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 03.07.2023 року відстрочити ОСОБА_3 сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення по справі.

Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 залишено без руху.

Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою суду від 03.07.2023 року у затверджені мирової угоди, укладеної 15 січня 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою суду від 19.09.2023 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 повернути та вважати не поданою.

Сторони та учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини не явки суду не повідомили.

Дана справа перебуває в провадженні Франківського районного суду з 13.10.2017 року та у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданому до суду позові шляхом подачі заперечень на позов, письмових пояснень та заперечень на ці пояснення тощо. За вищенаведених обставин суд вважає можливим завершувати судовий розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних у справі даних та доказів, а також за відсутності інших учасників справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази у їх сукупності та кожен доказ оремо, дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та членам її сім`ї, а саме ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 51,50 кв.м., відновна вартість на момент приватизацію 9,01 грн., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 від 13.12.1996 року, яке видано Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів. (а.с.7)

Статтями ст. 60, 63, а також ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З аналізу наведених правових норм слідує, що поділу між подружжям підлягає лише те майно, яке є спільно набутим.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 57 СК України, житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до статей 13 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 р. № 2482 ХII (далі Закон № 2482 ХII) приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом наведених правових норм, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Законом України «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 р. № 2913 VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено ч. 5, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 р. № 4766 VI, який набрав чинності з 13 червня 2012 р., ч. 5 ст. 61 СК України було виключено, натомість ч. 1 ст. 57 СК України було доповнено п. 4, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону № 2482 ХII, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону № 2482 ХII таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Доказів щодо оскарження ОСОБА_4 приватизації спірної квартири матеріали справи не містять.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст.77, ч. 2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, спірна квартира є приватизованою відповідачкою та її сином, а отже є особистою приватною власністю.

Позивачем свого процесуального обов`язку не виконано - не надано доказів, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та він має право на частку в спірні квартири.

Суд вважає, що обставина отримання свідоцтва про право власності на житло у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, не є безумовною підставою для визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем.

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Мартьянова С.М.