Номер провадження: 22-ц/813/2603/23
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 (законний представник - ОСОБА_3 ),

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Плужник Ганна Олександрівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року у складі судді Малиновського О.М.,

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позов до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., про визнання недійсним заповіту від 26.05.2011, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., реєстровий номер 1394.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що ОСОБА_4 є її батьком та впродовж життя страждав на хронічні психічні хвороби. Після його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина, яка складається з кв. АДРЕСА_1 , яку вона прийняла звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги. Від приватного нотаріуса вона дізналась про наявність заповіту, який було складено 26.05.2011 на ім`я малолітньої на той час ОСОБА_2 . На думку позивача, такий заповіт є недійсним, так як на момент складання заповіту ОСОБА_4 в силу наявного психічного розладу здоров`я не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Крім того, як стверджує позивач, як вона, так і її батько не були знайомі з ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним заповіт від 26.05.2011, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., реєстровий номер 1394. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неправильно установив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної їх оцінки доказів. Вважає, що рукописні записи лікаря записаного у дублікаті амбулаторної картки підлягають сумніву та не можуть братися до уваги, як належний доказ наявності у ОСОБА_4 відповідного виду захворювання: «Помірно виражений органічний психосиндром змішаного типу (експлозивний, астенічний)» та «вираженого органічного розладу особистості, зі зниженням когнітивних функції та емоціональної лабільності» В результаті чого було зроблений невірний висновок посмертної психіатричної експертизи №46 від 09.02.2016. Згідно відповіді №84/1 від 28.01.2015 Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я вбачається що 20.05.2011 на ОСОБА_4 , було заведено дублікат амбулаторної картки, який в «Журналі обліку виписки первинної амбулаторної історії хвороби» не фіксувався. Заведена амбулаторна картка на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була спеціально виготовлена лікарями ООПНД, які зазначені прізвища у дублікаті медичної картки амбулаторного хворого по Ініціативі зацікавленої особи, яка після чого на підставі не належного доказу звернулась до суду з метою отримання матеріальної користі мотивуючи та неодноразово стверджуючи про наявність психіатричної хвороби її померлого батька ОСОБА_4 . Такі процесуальні порушення не відповідають вищезазначеної інструкції та закону про психіатричну допомогу.

11.07.2022 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд відмовити в задоволенні апеляційних вимог, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що зі своєї сторони скаржник (відповідач) не надав суду жодних доказів (документів), які могли б бути враховані при проведенні експертизи, а судом при ухваленні рішення. Також відповідач не подавав в суді першої інстанції жодного клопотання про проведення експертизи медичних документів, а тому таке клопотання на стадії апеляційного провадження взагалі не підлягає розгляду та задоволенню. Для підтвердження того, що ОСОБА_4 ще з 2005 року мав проблеми з психічним здоров`ям, ОСОБА_1 надала суду лист Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я №84/1 від 28.01.2015, де зазначено, що ОСОБА_4 вперше звернувся до Одеського обласного психоневрологічного диспансеру 21.12.2005, а 20.05.2011 на нього було заведено дублікат амбулаторної картки, до вказаного листа додано першу сторінку дубліката амбулаторної картки. Так, заповіт складено 26.05.2011, тобто в той період, в який, як було встановлено судом у справі №523/9385/13-ц, з 20.05.2011 по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 хворів та мав психічний розлад і не міг усвідомлювати та керували своїми діями. З тексту оспорюваного заповіту також вбачається, що нотаріус начебто перевірила особу та дієздатність ОСОБА_4 , який підписав заповіт та здійснив на ньому напис про те, що він прочитав та підписав його особисто. Проте, у нотаріуса чомусь не виникло підозри та сумніву щодо дієздатності ОСОБА_4 , який у заповіті здійснив напис з грубими орфографічними помилками, виправленнями, з явними порушеннями просторового сприйняття, з наявністю у нього порушень праксису та каліграфії. Крім того, всі обставини, а саме: заповіт від 26.05.2011, 06.08.2011 укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , укладення договору дарування від 02.10.2012 за яким ОСОБА_4 подарував квартиру ОСОБА_6 , свідчать про очевидні наміри та системні дії ОСОБА_6 (родичка ОСОБА_2 ) незаконним шляхом заволодіти майном ОСОБА_4 , користуючись його хворобливим станом, який не давав змогу усвідомлювати та керувати своїми діями.

Відповідач та його представник в судове засідання 08.06.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи станом на час розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заповіту, складеного 26.05.2011 ОСОБА_4 , останній заповів ОСОБА_2 все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиму право, в тому числі і на належну йому на праві власності квартиру кв АДРЕСА_1 .

Зазначений заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., реєстровий номер 1394.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4

14.02.2017 з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. звернулась ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №158 від 03.04.2020, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя та безпосередньо станом на час укладання та підписання заповіту від 26.05.2011, виявляв клінічні ознаки хронічного, стійкого психічного розладу, у вигляді «Вираженого органічного розладу особистості, із зниженням когнітивних функцій та емоційною лабільністю, змішаного ґенезу», який за впливом на його вольові, критичні та когнітивні функції був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, під час укладання та підписання заповіту від 26.05.2011.

Отже, у посмертній судово-психіатричні експертизі зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання ним заповіту.

Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2016 у справі №523/9385/13-ц, яке набрало законної сили про визнання недійсним договору дарування від 02.10.2012 року квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , суд виходив з того, що ОСОБА_4 на час укладання договору не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, оскільки за висновком посмертної експертизи від 09.02.2016 останній мав стійкий виражений хронічний психічний розлад.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі N 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі N 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року N 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі N372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 N7). Об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація.

Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши, що відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 , на час укладення ним заповіту від 26.05.2011 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді вираженого органічного розладу особистості з зниженням когнітивних функцій та емоційною лабільністю, змішаного генезу, та на час укладення ним заповіту від 26.05.2011 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та наявність підстав для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Факт того, що ОСОБА_4 , на час укладення заповіту страждав на хронічний стійкий психічний розлад також підтвердила його дочка у суді першої інстанції під присягою свідка.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експертизи не відповідає критеріям законності та достовірності, суперечить матеріалам справи, а тому не може бути прийнятий в якості доказу, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний висновок є достатньо повним і однозначним. Належних, достатніх і допустимих доказів складення цього висновку з порушенням чинного законодавства відповідачем не надано.

Вважаючи вказаний висновок експертизи необґрунтованим та таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам, відповідач клопотань про призначення додаткової чи повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи в суді першої інстанції не заявляв, що є процесуальним обов`язком особи довести свої твердження (статті 12, 81 ЦПК України).

Крім того, оцінку запереченням відповідача щодо призначення експертизи з підстав неналежності та недопустимості доказів, наданих для її проведення, здійснено судом апеляційної інстанції в постанові від 22.10.2020 під час перегляду ухвали про призначення експертизи, яка набрала законної сили.

Наявність внесеної 23.05.2017 до ЄРДР заяви ОСОБА_6 про те, що у 2015 році невстановлена особа підробила медичну картку амбулаторного хворого з КУ «Одеський обласний центр психіатричного здоров`я» на її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не підтверджує факту підроблення матеріалів, на підставі яких виконано висновок.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 19.06.2023

Головуючий:

Судді: