Провадження № 2/638/206/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участі секретаря судового засідання Олейник О.О.,

прокурора Мельничук О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Харківської міської ради, поданого Керівником Харківської місцевої прокуратури №1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 (далі за текстом- відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівелі літ. «М-1», загальною площею 120,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу №307 від 09.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. Відповідно до листа №19-20.08-3-4807/20-16 від 15.11.2016 року Управління Держгеокадастру у Харківській області та листа №7930/0/225-16 від 18.11.2016 року Департаменту земельних відносин Харківської міської ради земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у користування або у власність не передавалась. Отже власник нежитлової будівлі літ. «М-1», загальною площею 120,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 використовував земельну ділянку без оформлення речових прав на останню.

Крім того, відповідно до відомостей публічної кадастрової карти України та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «М-1», що розташована по за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 до цього часу не зареєстровано. Отже відповідач з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «М-1» до теперішнього часу користується земельною ділянкою під вказаною житловою будівлею за адресою: АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме без оформлення речових прав на земельну ділянку та без сплати коштів за землю в передбаченому законодавством розмірі.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради листом від 14.04.2018 надано до місцевої прокуратури копії розрахунків безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 за використання земельної ділянки площею 0,0169 га під нежитловою будівлею літ. «М-1» за адресою: АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме розрахунки безпідставно збережених коштів в загальній сумі 73647,18 грн.

ОСОБА_1 не сплачуючи орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою, площею 0,0169 га, за відсутності укладеного договору, збільшив вартість власного майна, а Харківська міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати). Тому має місце факт безпідставного збереження орендної плати відповідачем за рахунок Харківської міської ради.

З урахуванням зазначеного, прокурор просив суд стягнути з відповідача на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 73647,18 грн. відповідно до вимог ст.1212 ЦК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2018 року відкрито провадження по справі.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_1 зазначив, що він за спірну ділянку, розташовану по за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує земельний податок, тому сплата орендної плати є неприпустимою. Розрахунок суми, яку позивач просить стягнути з відповідача здійснений неправомірно. Площа земельної ділянки яку взято до розрахунку не відповідає площі земельної ділянки прийнятої для розрахунку земельного податку органами державної податкової служби. Відповідач просив у позові відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 21.11.2019 року закрито підготовче провадження по справі.

В судовому засіданні представник прокуратури позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник Харківської міської ради до суду не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівелі літ. «М-1», загальною площею 120,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу №307 від 09.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В.

Відповідно до листа №19-20.08-3-4807/20-16 від 15.11.2016 року Управління Держгеокадастру у Харківській області та листа №7930/0/225-16 від 18.11.2016 року Департаменту земельних відносин Харківської міської ради земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у користування або у власність не передавалась.

Крім того, відповідно до відомостей публічної кадастрової карти України та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «М-1», що розташована по за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 до цього часу не зареєстровано.

Окрім цього, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради листом від 14.04.2018 року надано до місцевої прокуратури копії розрахунків безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 за використання земельної ділянки площею 0,0169 га під нежитловою будівлею літ. «М-1» за адресою: АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме розрахунки безпідставно збережених коштів в загальній сумі 73647,18 грн.

Спірні правовідносини регулюються положеннями ЗК України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про оцінку земель».

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівелі літ. «М-1», загальною площею 120,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу №307 від 09.03.2010 року, яка розташовані на спірній земельній ділянці.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, нотаріус, посвідчуючи вказані договори купівлі-продажу, здійснив державну реєстрацію прав власності відповідача.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення зазначених договорів) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з частиною шостою статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу нежитлових будівель і державної реєстрації нотаріусом прав власності на них у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Таким чином до правовідносин, які виникли між сторонами , щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при придбанні нежитлових будівель.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом д) частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Аналіз вказаних положень ЦК України та ЗК України свідчить про те, що відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі № 9051680/20, провадження № 12-48 гс 21.

Ураховуючи викладене, позивач дійшов висновку про те, що відповідач, як покупець нерухомого майна, яке розташовано на спірній земельній ділянці, не уклавши відповідних договорів оренди з її власником та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Отже, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з відповідача, як власника нерухомого майна, коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій воно розташовано.

Проте суд не може погодитися з визначеним позивачем розміром безпідставно збережених коштів, з огляду на таке.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Отже, єдиною формою здійснення плати за користування спірною земельною ділянкою для ОСОБА_1 , як землекористувача, могла бути орендна плата. Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою має визначатися як розмір неодержаної орендної плати за землю.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

З матеріалів справи убачається, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки суду не надано. Натомість, надані позивачем розрахунки безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів за використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не містять зазначення посадової особи, якою вони складені, не підписані жодною особою.

Таким чином, суд вважає, що розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, тому він є недоведеним належними та допустимими доказами.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 22, 83, 657, 1166, 1212 ЦК України, ст. ст. 79-1, 96, 120, 152, 206 ЗК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог Харківської міської ради, поданого Керівником Харківської місцевої прокуратури №1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 15 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Шишкін